Постріл!
Я багато разів літав на Кіпр.
Дідько, як я хочу до… Ось це, блін…
Це море, це… Ну, це такий кайф, це...
Камені.
Там такі гроти є неймовірні.
Я дуже хотів би полетіти туди із сім'єю, з друзями.
Поніжитися під сонечком.
Покупатися в Середземному морі.
Це чудово.
«Ми готові показати вам, що означає для України
справжня декомунізація».
«Всі ми тут. Наші військові тут».
«Російський військовий корабель, іди...»
Звати мене Денис.
Позивний у мене досить смішний.
Тягнеться з лахматих часів молодості от.
Власне кажучи, позивний мій «Лахматий».
Я служу в...
У зведеному загоні Департаменту патрульної поліції.
«Хижаки».
Ось, а саме наша рота...
Ми назвали себе «Махно». Рота «Махно».
Коли відсутній командир роти, замком роти,
я стаю заступником командира роти.
На бойових виїздах я командир розрахунку СПГ-9,
з танкового гранатомета.
Як командир розрахунку я - на планшеті.
Розрахунки, цілевказування.
І навідник, і заряджальник.
На самій гарматі.
Взагалі, треба, щоби кожен у розрахунку
вмів замінити один одного.
Тому заряджальник
періодично стає на місце навідника.
Навідник періодично займає моє місце.
Стає з планшетом.
Я стаю на барабанчики, на наведення.
Просто для того, щоб усі все вміли та знали.
Тому що прилетить... Затрьохсотили одного з.
І що? І все? Ну, тобто розрахунок не працює? Ні.
- Вогонь! - Постріл.
Також у мене є ще два каптьорщики - наші очі.
У сучасній війні стріляти без коригування з дронів
це марнування БК.
Один мій постріл коштує 7,5 тисяч гривень. Начебто як щось таке.
Ось, а оскільки, коротше, кількість витраченого БК на день
у мене не може сягнути там 50–60 пострілів...
То, як розумієте, сума прямо немаленька.
Якщо я зроблю це без коригування,
не знаючи, де там розриви...
Так, там за координатами.
Тому що, типу, вітер і все...
Може бути перельотик якийсь там 50 метрів або ще щось.
Це просто будуть викинуті гроші на вітер.
Наші з вами гроші просто на вітер.
Тому коригування з дронів
усе треба, щоби бачити.
Щоб кожен наш постріл
був ефективним.
Ціль у нас буде розташована поза зоною нашої видимості.
Дрон злітає і знаходить ціль.
Показує цю ціль командиру розрахунку.
Командир розрахунку позначає цю точку.
І далі розраховує всі дані для навідника.
Постріл!
Перша, і… долітає наступна.
В армії все зрозуміло.
У тебе завдання просте, як три копійки.
Поки не на бойових - ти тренуєшся.
Коли є бойові, то...
Ну, в моєму випадку
все завжди починається
з раннього-раннього ранку.
Оскільки виїзд на позицію
треба робити в темну пору або коли сіріє.
Кацапи постійно
використовують безпілотники. Орлани літають.
Ось, якщо ти
заїдеш у світлу пору,
то змалюють.
І нормально працювати з позиції тобі не дадуть.
Прокинулися, зібралися, завантажилися, БК,
гармата, і помчали на роботу.
Он там іде нескінченний бій.
Уже який місяць…
З цією точкою…
У напрямку Опитного.
От подивіться. Он там усе Опитне.
Ось за ним постійно йдуть бої.
Ось, наші 100 метрів, і кацапи 100 метрів.
Й ось така постійна історія.
Ось, а ми звідси
здійснюємо головну підтримку нашим збройникам.
І тупо через позицію пройшов снаряд.
Ось снаряд прилетів.
Ось.
З того боку прямо через нас.
Тобто якби ми тоді не звалили,
то пряме попадання було б у нас.
Й ось, власне, ще подаруночки.
Ще два прильоти над нами.
Було…
Ввесь день двіж-париж, ось…
Стріляємо ми, стріляють по нас, ось…
Рація
постійно щось кричить там.
Гати, бомби.
Мета така, мета сяка.
Ось, носишся, коротше.
Мінус 10, а тобі прямо дуже жарко.
Ось.
Завжди якась проблема. То там у мавіка
батарея дохне.
То супутників не знаходить.
То порох відсирів, й нічого не стріляє.
То ще щось. Постійно борешся з цими речами.
Від патрульної поліції міста Київ полум'яний привіт!
Перезаряджання!
На позиції потрібен окопчик.
Його треба викопати обов'язково.
Тому що почне прилітати. А воно рано чи пізно почне прилітати.
Треба десь ховатися.
Починає прилітати - даєш команду «розрахунок».
В окопи.
Перед відходом від гармати треба зняти приціл.
Тому що залізо псується, то чорт із ним.
Приціл складно дістати. Його треба обов'язково забрати.
Ну і людей треба зберегти.
Почався обстріл - сховалися.
Перечекали - вийшли, продовжуємо працювати.
- Вихід. - Вихід.
Потім втомлені, коли вже починає темніти,
згортаємося і їдемо.
Це якщо говорити про наші крайні бойові.
Ось, тому що на півднях
ми на позицію заїжджали, й там…
Там цілодобово, цілодобово, цілодобово
ніхто нікуди не виїжджав.
Там ми копали собі окопчики,
і з одного місця - з посадок
працювали тривалий час.
На сході ми вже ось так от.
Примчали, розвернулися, відстрілялися, повернулися.
А ось тепер, Дене,
обернися і подивися, що ти наробив.
І мінометик гатить.
Добре стоїмо, душевно.
Війна - це реально пожежа в борделі.
Там божевілля, це...
Начебто все продумано,
але бабах - і все йде до одного місця.
Тому що зв'язок не працює, веб заглушив.
Коли щось може піти не за планом - обов'язково піде не за планом.
Жоден план, жодна організація
не переживає зіткнення з реальністю.
Що б ви не планували і як би ви не планували - все завжди піде не так.
Тому створюються плани, плани на випадок
провалу планів.
Плани на випадок провалу провалених планів.
І потім, у разі повного хаосу,
коли однаково не працює...
Кожен повинен мати хоча б якесь уявлення,
що йому робити.
На півдні в кацапів арти було прямо багато.
БК ще було багато.
Хаймерси ще не встигли повибивати всю їх логістику.
Тому БК вони не шкодували.
І та кількість лайна,
що на нас сипалося, - це просто ні пером не списати, ні словом не сказати.
Варіантів задвохсотитися було прямо незміряно.
Але, напевно, найбільш таке яскраве - це…
Як ми на півднях наступали
разом з технікою морпіхів.
18 БАТу, 35 бригади.
У нас було завдання
форсувати Інгулець.
І ввірватися на висоту.
Піхотним підрозділом мали заходити.
Вибивати кацапів із сіл.
Благодатівка та Андріївка.
Такі села.
Ми мали з бронегрупою проскочити трохи вище,
зайняти висоту.
У нас було три «мішки» 180.
І п'ять БМП-1.
Мотлох страшенний.
Це взагалі був перший мій досвід
рухатися з бронею.
Вражень, як то кажуть, маса.
Коли ти їдеш у цьому гробику,
який насправді пробивається
усім, чим тільки можна.
Ось, і стрілкотньою.
І я вже мовчу про якийсь там танчик.
На жаль,
під час форсування Інгульця
наш перший «мішка»
підірвався на ТМ - протитанковій міні.
Слава Богу, хлопці
залишилися живі, контужені.
Але «мішку» ми втратили, звісно.
Окрім того, «мішка»
перекрив нам брід.
І коли намагалися пішки
перейти на той бік,
виявили свіжі протипіхотні мінування.
Нам довелося відкотитися.
Словом, повторили спробу форсування.
Там за декілька кілометрів був другий брід.
Намагалися там. Там ще крутий берег був.
Один танчик потонув на цій переправі.
Його затопила вода, потрапила у двигун.
Двигун вибухнув.
Щоб ви розуміли, все це відбувалося
під мінометним артилерійським вогнем.
По нас працював танчик.
Він візуально спостерігав за нами.
Ось, і активно працював.
По нас працювали градами ЗО.
А потім ще «вертушка» НУРСами відпрацювала.
Ну, жах. А ми змогли двома «бехами»
на той берег прорватися.
Горіло поле.
Ми сховалися в димах.
Зв'язок не працював.
А третій автомобіль на виїзді.
У нього зірвало коробку.
І ввесь екіпаж
що десант, що екіпаж «бехи»
змушений був кинути автомобіль
і евакуюватися.
Пішки зайшли в село. Десь у якісь підвали.
А ми на тому боці - у димах, очманілі.
У нас 7 осіб десанту
та екіпажу автомобілів.
І ми розуміємо, що далі просто силами семи осіб
ми, типу, нічого не зробимо.
Було вирішено відкотитися.
Назад на виході з броду
по другому автомобілі
таки вгадав танчик.
Вгадав кумулятивом.
Вгадав у каток.
Якби трохи вище, весь струмінь пішов би
всередину автомобіля, і там, звісно...
Бажаю здоров'я всім було б.
Ось, але пощастило.
Кумулятивний струмінь пройшов під...
Екіпаж отримав опіки, контузію страшенну.
Ось це, напевно, був такий найбільш прямо...
Сумний досвід.
Деякі хлопці там, як це… Відмітили цю дату, третє число.
Начебто, третє липня.
Що це, типу, другий день народження.
Але зате всі хлопці відчули, що таке міномет,
що таке артилерія,
що таке гради.
Усі принади
життя.
Ну, типу, бояться абсолютно всі.
Інстинкт самозбереження.
Ось, якщо людина взагалі нічого не боїться,
то вона дуже швидко закінчиться.
Звісно, з часом
інстинкт самозбереження притупляється, тому що...
Ну, не може мозок постійно перебувати в стресі.
І дах поїде тоді.
Тобто в тебе починають спрацьовують ці блоки.
Тобто перші обстріли.
За 100 метрів від тебе прилетіло: «Ой, блін, прилетіло 100 метрів від мене!
Усе, капець, коротше. Нас обстрілюють, ми всі помремо!»
Із часом ти такий: «100 метрів? Та, блін, то не по нас, то…
По горобцях».
От коли в 5 метрах від тебе прилітає міна, то ти прямо починаєш нервувати.
По нас зараз можуть абсолютно легко відпрацювати.
Усім, чим завгодно.
Тут ми зараз будемо прямо проскакувати.
Тому що он там уже все - виродки.
Усі люди різні. Тому всі реагують по-різному.
Морально не витримують. Нервові зриви.
І панічні атаки в хлопців були.
Ну, тобто всі «Рембо».
Дехто ціпеніє, як тільки-тільки починається якась фігня.
Тупо в ступор впадають.
Деякі навпаки починають просто смикатися.
Робити те, що взагалі не потрібно робити, коротше.
Найкласніше - це якщо людина
може перебороти свій страх і тверезо мислити. Все.
Якщо вона може тверезо мислити,
якщо вона може спокійно прийняти ситуацію,
то в неї шанси збільшуються в рази.
У нас сьогодні, коротше, прильоти були о 7 ранку.
Активні.
Будиночок хитається, а ти такий: «Ну, блін…»
- Таке життя. Воно бентежне. - Доброго ранку.
Доброго ранку, так.
Ти під обстрілом вперше, вдруге, втретє, вдесяте...
Вдесяте люди зазвичай,
коротше, вже починають ніби звикати.
Ті, хто ціпеніли, вже починають більш адекватно реагувати.
Ті, хто нервували,
теж більш адекватно реагують. А декому просто не вдається.
І вдесяте у них усе те саме. Ну, не можуть вони перебороти свій страх.
Є людина хороша. Все чудово, вона...
Вона, типу, хоче воювати.
Але водночас не може вона впоратися зі своєю нервовою системою.
Ну не може.
Таким людям, звісно, краще
займатися
забезпеченням там...
Ну, адже роботи дуже багато. Війна - це величезна праця.
Постріл!
Ще одна точка. Ай, красиво!
За нашу роботу на півдні
з рук міністра одержав нагородну зброю.
Це було, звісно...
Я не знав.
Для мене це було прямо шоком.
Ніхто ж нічого не говорив.
Просто викликали за формою. Сказали з'явитися.
А потім бах - і пістолет. Клас.
Зараз на під'їздах до Бахмута.
Треба все-таки трохи прибратися.
Тут порівняно безпечно, а далі вже, звісно,
все може бути. Все може трапитися.
Ми ж ніби добровольці, які волею випадку потрапили
саме у поліцію.
Нам було однаково, де нам дадуть зброю.
Хотіли захищати Батьківщину.
До війни я працював на телебаченні.
Працював художником-постановником.
Брав участь у багатьох
проєктах різних телеканалів. Будував декорації.
І мене також війна застала трохи зненацька.
Почалася десь, напевно,
о 5 ранку з прольоту літаків над моїм будинком.
Я вже зрозумів у цей момент, що щось не так.
Якісь вибухи чув.
Оскільки я живу поряд з аеродромом «Антонова»
це в Гостомелі.
Прямо поряд із моїм будинком усе було бадьоро.
Вирішив, що треба
вивезти сім'ю до Західної України, і потім повертатися.
Там у мене дружина вперлася. Каже: «А чого я поїду?»
Вона не могла повірити, що це надовго, що це взагалі
повномасштабне вторгнення.
Тільки десь об 11 годині, коли вже йшов стрілецький бій,
я це чітко чув.
Це означає, що це вже короткі дистанції.
Я розумів, що мій дім перебуває прямо в зоні бойових дій безпосередньо.
І...
Але найгірше
на війні, в зоні бойових дій,
може бути тільки цивілам.
Ти безправна істота,
яку може, типу, вбити хто завгодно.
Тому я, розуміючи це,
примусив усю свою сім'ю завантажитися в автомобілі,
і відвіз до Західної України, до родичів.
Ну і повернувся назад.
Я був готовий узяти до рук зброю,
адже я вмів користуватися нею.
Я офіцер запасу. Ну, тобто хто, як не я?
До повномасштабки
займався тактичною стрільбою.
Професійно. Виступав на змаганнях.
Займав якісь місця призові.
Крім того, наша стрілецька тусовка,
наш клуб «Практика»,
зробили групу на кшталт 128 тероборони.
І почали збирати всіх стрільців,
які готові воювати.
Але оскільки мені треба було вивезти сім'ю,
то я хлопцям написав, що «хлопці, я зараз відвезу сім'ю на Західну,
повернуся, підпишу контракт, і вперед із піснею».
Тобто для мене не було якихось міркувань:
«Піти, не піти».
Я це знав прямо. Ну, що я піду.
Просто так склалося,
що коли ми з горем пополам під мінометкою поверталися до Києва
27 лютого вранці,
то ми планували заскочити в Бучу
та забрати там зброю мого кума.
У нього ще броніки були.
Але не встигли. Тероборона Бучі
нам відбила, що кацапи вже в Бучі.
Що вони вже відійшли на Забуччя.
І ми фізично вже не потрапимо туди.
І ми через Стоянку намагалися в'їхати до Києва.
Потрапили під мінометний обстріл.
З горем пополам там,
телефонуючи
до хлопців знайомих,
дізналися паролі, щоб в'їхати до Києва.
Тому що Київ тоді був на жорсткому…
Жорстку комендантську годину вони ввели на три дні.
Повна заборона на переміщення
всіх цивільних осіб Києвом.
Коли мені сказали, що всі мости перекриті
і на лівий берег я фізично не потраплю,
то я зрозумів,
що до своїх хлопців зі 128 потрапити мені зараз не вдасться.
Ось, а знайомий у патрульній поліції сказав:
«А чого ви? Давайте, коротше, до нас їдьте.
У нас тут усе організовано».
УПП перетворилося на таку маленьку фортецю.
Через дві години нам уже вручили автомати,
дали бронежилети.
І сказали, що «оскільки ви вже тут, у нас усі люди потрібні».
Ось, ви вмієте поводитися зі зброєю.
Давайте. Уперед і з піснею.
Ну і закрутилося. Через три дні, коротше, ми вже були
офіційно оформлені.
Завдання поставили.
Ми почали працювати. На самому початку повномасштабки
перебували поряд
із аеродромом «Жуляни».
І, звісно ж, думали, що буде висадка десанту.
Що ми там героїчно будемо
обороняти все це щастя. Солом'янський котел наш.
І, певна річ, ми почали будувати укріплення району,
копати окопи там.
Й ось тут, звісно,
мої знання в будівельній справі
й у будівництві декорацій,
були повністю розкриті.
Щоби бути поліцейським у нашій країні, потрібно закінчити академію.
Ти не можеш бути поліцейським, не здобувши відповідну освіту.
Ну все, коротше, зарахували в академію.
Ну, ми на початку «ха-ха, хі-хі».
Ну, тобто ми перебували на той момент на півдні.
Ось, уже працювали.
Працювали досить щільно, виїжджали на завдання.
А тут бац, коротше. А там як би...
І фіг з тими ще лекціями.
Якось там…
Щось десь включився, а десь не включився.
Але потім пішли іспити.
Хлопці реально з посадочки. Добре, що старлінк...
Слава Ілону Маску.
Ось, є... Підключалися.
І якось із горем пополам складали ці іспити.
Творчість - вона має бути завжди.
Так чи інакше, у будь-якій справі
можна високохудожньо
класти гранати, коротше, навколо виродків.
Напевно, відсотків 90 зброї,
яка була пофарбована в нас у підрозділі,
пофарбована мною.
Всі хочуть бути гарненькими, тактикульними.
І банальний автомат Калашникова
у стандартному кольорі всіх не влаштовував.
Ну, певна річ.
Адже ми балончиками користуватися вміємо.
Ось, тому через трафаретики. Все, як годиться.
Робив красу хлопцям.
Іноді зі штабу зверху спускаються цілі конкретні.
Типу, за даними аеророзвідки, ось в цьому от районі
перебуває група противника.
Найчастіше завдання звучить так: «Знищити, знищити її до біса!»
Ось, і починаєш працювати.
Нашу роту сформували в УПП
саме з добровольців.
До нас потрапили абсолютно різні люди.
Один там до війни був ресторатором.
Він нам такі приголомшливі страви
періодично готує.
Ну просто… Ну, ну...
Чесно кажучи, прямо соромно фоткати, коротше, й викладати кудись.
Тому що скажуть:
«Ви там не на війні, а в ресторані якомусь».
Інший працював у тирі інструктором.
Третій будував мости.
Є хлопці юристи, адвокати, стоматологи.
Ну, реально є в нас один травматолог.
Частина людей - це діючі поліцейські.
З бойовим досвідом в АТО.
У нас склалася така збірна солянка.
Впродовж цього року цікаво розкривалися хлопці.
У нас є хлопець, який займався будівництвом.
І в нього позивний «Виконроб».
Він ще займається дайвінгом.
І в якийсь момент на понтоні
«елька» збройників потонула.
І він реально, коротше, покликав там свого друга.
Вони одягли гідрокостюми,
все спорядження, кисневі балони.
Тупо занурилися в Сіверський Донець.
У цю каламутну, холодну… Це ж все було вже глибокої осені.
У воду...
Примудрилися зачепити й намацати цю «ельку».
Витягли.
Бо там у хлопців і зброя залишилася, і рації…
Ну, питання майна ніхто ж не скасовував.
І якщо воїн втратив зброю,
то біда-бідище!
У воїна великі проблеми.
Це перемога.
Хтось несе колоду,
а хтось несе тортик.
А я несу станину від АГС.
Триндець.
У нас є прапор.
Прапором він став буквально миттєво.
Він там обирав собі якийсь позивний. Він там був Елвісом, щось таке.
Але через два-три дні він став прапором.
Тому що його вміння і талант
організувати забезпечення, домовитися з волонтерами.
Просто там… Ну, неймовірно.
Там левел просто космічний у людини.
Зараз тягне всю логістику.
Усе, що стосується забезпечення.
Водночас чувак абсолютно відважний.
У нього було купа таких виходів.
Він займався евакуацією і прямо під градами був.
Але він реально, коротше,
набагато потрібніший та корисніший на посаді,
на якій він зараз перебуває.
Тобто це людина, яка, виходить,
лізе під ці обстріли, під цей вогонь.
Але водночас вона тягне нас за собою в багажнику.
Купу всього, починаючи від патронів,
снарядів, БК...
І закінчуючи їжею, водою, медициною.
Банальний туалетний папір, блін, вологі серветки.
У нас є діджер. Він піротехнік.
Одна з топових піротехнічних компаній в Україні,
яка займається спецефектами.
На всяких телепроєктах.
Він технічний директор цієї компанії, і він служить у нас у підрозділі.
Зараз заступник прапора.
Тому що чувак теж має
чимале там знання і вміння в менеджерці.
Там щось організувати.
Хто в чому розкрився, той те і робить.
У загоні ніби є бойовий кістяк.
Тобто хлопці, які займаються безпосередньо боями, виїздом.
І є кістяк забезпечення.
От чесно сказати, який із цих двох кістяків важливіший…
Я сказав би, що забезпечення усе-таки навіть важливіше.
Тому що дуже важливо,
зрозуміло, постріляти, покошмарити виродків, блін.
Ось, повоювати.
Але якщо в тебе немає нормального тилу
ти не боєць, знову-таки.
У нас є хлопці, які там із Донецька.
Він прямо дуже хоче,
щоб Донецьк повернувся в Україну.
Цей?
Цьому донецькому не довіряйте.
Я відразу сказав, що засранець.
Він у нас фактично єдиний представник, коротше, Донбаського регіону.
- Місцевого. - Так.
Він сам рветься скрізь, і...
Хоча людині вже за 50.
На хвилиночку.
І все ж таки гарує на рівні з усіма.
Ні, діду насправді все дуже просто.
Тому що я тут найдоросліший у них.
Усі повністю добровольці.
Ось, немає людей, яких там змусили бути.
Усі хлопці дорослі, з життєвим досвідом.
Багато хто працював на керівних посадах.
Ну і всі, виходить, корисні. Ні в кого жодних претензій немає.
Ось ти там ні біса не робиш, а я тут, типу, гарую.
Такого немає, тому що всі виконують свою роботу усвідомлено.
У цьому ось повністю мотивованому підрозділі
стільки часу проводиш.
Певна річ, ти з людьми вже просто як ріднишся, усе.
Це вже дружба на все життя.
Є чудовий боєць.
Кісуан, позивний «Кіса».
Взагалі він, типу, любитель аніме.
Ось, і всяких цих...
Він собі на голову, на каску присобачив вушка.
Рожеві, як у кішечки.
І це, звісно, цирк.
Особливо в Бахмуті.
Там усі серйозні бігають воїни.
Пацани там забігають. Якийсь там спецназ.
Пацани, а що там...
А вони там лізуть, де бачили.
А ми тільки звідти. О, там...
Реально було гаряче.
Круті там виходять, і такі:
«Слухай, можна селфачок?».
Доньці скину, блін. Вушка, типу, супер.
Воно прикольно. Воно підіймає бойовий дух.
Товаришів веселиш.
У кожного усмішка. Зараз на війні це реально важливо.
Без гумору, зрозуміло, взагалі ніяк.
Коля, схоже, твоє місце зайнято.
Гумор дає можливість розслабитися, розважитися.
Як би...
Ну, це ж нормально - людині відвертати увагу.
Особливо, коли така халепа довкола твориться.
Наші хлопці там, звісно...
Піхота страждає, капець. Особливо, ми потрапили...
Було, по суті, два періоди заморозків зараз.
Мінус 15, бетонні якісь ангари, ще щось.
І це притому, що в тебе є стіни.
А піхота, яка сидить в окопах
при цій температурі, це просто…
Ще й вітром продувається. Донецькі вітри - це щось із чимось.
Це дуже важко… Хлопці там, звісно...
Такі молодці, що тримаються.
Притому там постійно йде бій.
Ось, без зупинки фактично, не затихаючи.
Обов'язково потрібні ротації.
Жоден організм не витримає нескінченний треш.
Там місяць, два
і твій дах поїде,
якщо в тебе не буде якихось перерв.
Хлопці з піхоти, звісно...
Якщо їх там тиждень не заміняють на позиціях
під час активних бойових дій,
то хлопці просто фізично і морально не вивозять.
Це дуже складно.
Певна річ, усе прекрасно знає наше командування.
Тому відбуваються ротації.
Дають можливість хлопцям відпочивати.
Помитися, привести себе до ладу
і просто повалятися.
Момент, коли ти ось відсидів
умовний там тиждень десь на позиції,
повертаєшся назад, а в тебе натоплена лазня...
- Так, так, так. - Це, триндець, як класно.
На третьому тижні в Бахмуті
я стояв на колінах перед командиром і казав:
«Будь ласка, відпусти мене в ППД помитися.
Ну я ж...
Я змотаюся на ніч там,
помиюся, приведу себе до ладу і повернуся.
Ну будь ласка».
У нас була реально така смішна ситуація.
Але ні. Ніхто нікого, звісно, нікуди не відпустив,
поки ввесь підрозділ не вивели.
Брудні, смердючі…
Тотемний звір - бомж.
Це прямо нормальна тема.
Але бувають дні, коли взагалі нічого не треба робити.
Припустимо, погана погода.
Тренуватися, займатися розрахунком можливості немає.
Ти просто нічого не робиш. Клас.
Це...
Такі дні є, і їх чимало насправді.
Певна річ, типу, можеш і в якийсь…
Я ж кажу, слава Ілону Маску.
Подивитися якусь кіношку.
Ось, тому що є старлінк.
Якісь серіальчики. Ха-ха, хі-хі.
«Венздей» там... Ось це все, коротше.
Ну, іноді ж хочеться просто мозок звільнити, розслабитися.
Коротше, взагалі не думати.
От і вмикаєш якусь кіношку.
Завантажив якісь танки, блін, на планшетик.
Так, робочий планшет, на якому…
На якому ти наводиш і стріляєш.
Можна ще використовувати і пограти в танчики.
Або ще щось.
Ось, запросто.
Добре влаштуватися можна навіть в окопі.
Це мій окопчик.
Сонячна панелечка.
Сучасна війна - вона насамперед
у побутовому плані комфортніша,
ніж минулі світові війни.
Складно уявити, що під час Другої світової війни
у бійця в окопі
буде інтернет завдяки старлінку.
Він буде орієнтуватися на місцевості завдяки планшету.
З певним програмним забезпеченням.
Військовим.
Що він абсолютно спокійно зможе зателефонувати прямо з окопу.
Ось, тупо виродки он там.
300 метрів від нього.
А він може, блін, абсолютно спокійно
за сигналом або в телеграмі зателефонувати родині.
Це ж складно уявити під час Другої світової війни.
А в сучасній війні це можливо.
Воювати комфортніше. Це факт.
До того ж сучасні технології
у плані взуття, у плані грілок якихось.
Складно уявити, що в бійця, коротше,
під час Другої світової війни
буде хімічна грілка, яку він може спокійно засунути у свої черевики, у рукавички.
І вона копійки коштує.
І вона може працювати 6 годин.
Тобто у плюс чи мінус ти можеш уже нормально почуватися.
У плані зброї
теж різниця, звісно, присутня.
Хоча, типу, ніхто не скасовує
ствольну артилерію.
Ще в якихось там лахматих 57 роках…
Д-30 гаубиці.
Які абсолютно прекрасно вбивають русню, коротше.
Так само, як під час Другої світової війни.
Але завдяки
сучасним технологіям
все набагато точніше.
Не треба витрачати
десятки пострілів,
щоб пристрілятися і скоригуватися за розривами.
Зараз можливості є такі, що враховуєш усе.
І температуру повітря,
температуру заряду, тиск,
силу вітру, напрямок вітру.
Притому, якщо в тебе є доступ до інтернету у цей момент,
можна завантажити метеозведення й отримати розкладку вітру шарами.
Тому що там снаряд - він за траєкторією підіймається
на велику висоту.
І там вітер може бути інший.
Знову-таки, орієнтація на місцевості.
Дати цілевказування штабу
набагато простіше.
Я уявляю, як це в Другу світову війну.
А-а-а, квадрат такий-то. Коротше, ось це от…
Паперові карти, циркулі, курвіметр.
Це жах.
Під час операції в Бахмуті
за 10 днів випустили
234 реактивних снаряди.
Постріл!
Цей сапах після цього поїхав на ремонт.
Він просто розвалився фізично.
Ти почуваєшся не просто якимось там
чуваком із залізяками, а що ти реально сучасний воїн.
Якби не повномасштабка, звісно,
я навряд чи побував би
у тих місцях, де я побував.
Я навіть не знав про те, що є таке місце у нашій Неньці
як Березнегувате.
Я назву цього містечка тиждень запам'ятовував.
І я, напевно, тепер не забуду ніколи в житті це місце.
Це той шматок фронту,
яким ми
просувалися пів року.
До речі, на Херсонщині дуже красиво, це…
Особливо влітку. Прямо клас.
Поля ці…
Супер.
Воно цікаво, звісно.
Краса, соняшники, усе...
І тільки прильотики й стирчать.
Касетки, жах…
Мені здалося, що південні люди добріші.
Там є таке село - Тетянівка називається.
У нас там була прямо точка базування.
Ми постійно звідти їздили на роботу.
Місцеві допомагали нам у всьому.
Ставлення було просто чудове.
Вони нас годували.
По домівках розміщали нас на ночівлю.
І так, вважай, пів року.
Це ставлення було прямо класне.
А на Сході,
у тих містах, які були під окупацією,
звісно, люди морально втомлені, сірі.
Багато проросійських там.
Відчувається якась напруга.
У Лимані взагалі думав, блін…
Таке відчуття, що у спину буде кожна бабка плювати.
Багато хто не сильно був радий.
Усе-таки ось ця машина
«ура-патріотична» москальська - вона працює.
І чим довше під окупацією перебувають наші міста,
тим більше вони мають можливості
вплинути на розум, на мізки людей.
Пропаганда там, звісно, дуже жорстка.
За відсутності повної можливості
дивитися українське телебачення,
вони отримують всю інформацію включно
з рашистських цих пропагандонів.
Ну зараз, так...
Скільки вже Ізюм, як...
Скільки там
5 місяців, як звільнений.
Там уже все змінилося, там…
З'явилося світло.
Залізниця запрацювала.
Коли вже приїжджаєш туди, потрапляєш в Ізюм,
то бачиш, що люди вже…
Почали змінювати свою думку.
Уже усміхаються.
Постійно чуєш українську мову.
Все добре.
Тобто людям теж потрібен час.
Чим довше міста деокуповані,
чим більше там налагоджується нормальне життя,
тим менше залишається колаборантів.
Немає хороших росіян. Для мене принаймні.
На самому початку, десь із місяць...
Ну, я ще не був на той момент ні в Ірпені, ні в Бучі.
Не бачив на власні очі всього того, що там відбувалося.
І родичі якісь там у рашці є.
Я ще думав, блін...
Типу, вони ж теж люди…
Всяке таке, коротше.
Тоді в мене все це в голові ще було.
Що є там нормальні, хороші.
Що, типу, вони там усі наказ виконують.
Ясна річ, що ми будемо воювати.
Будемо їх убивати.
Але не було такої, знаєш, прямо ненависті.
А після того, як я побував у Бучі…
І все це побачив.
Ставлення, звісно, у мене
змінилося сильно.
Для мене зараз росіяни - отже, мерзота.
І все.
У мене, слава Богу, будинок уцілів.
Паркан мені розвалили, недоумки.
Вони там намагалися магазин обікрасти.
А в мене магазин прямо біля будинку.
І потім відеозапис показували.
Вони це робили «Ноною» - мінометною гусеницею.
Ось вони цим мінометом на гусеницях
виривали стіну магазину.
І розвертаючись, просто рознесли мені шматок паркану.
Вибили там ворота.
У сам будинок просто проникли.
І там щось перевернули, порозбивали техніку.
У мене будинок не сильно постраждав.
А в когось просто, коротше, одні головешки залишилися.
Я уявляю… Я намагаюся...
От ставлю
себе на її місце...
Людини - власника цього будинку.
Ну, прямо мене, блін, від ненависті аж вивертає.
Що людина пів життя там
все якось будувала,
заробляла гроші й купувала.
А це все в неї просто забрали, просто…
Ну, це реально якийсь, блін, тупий п'яний бомж
просто вліз до тебе у квартиру і все трощить.
От як ти будеш реагувати на цього бомжа.
Ну, тупо ненависть. Злість, коротше.
Постріл!
Виродки не пройдуть.
Відплата
перше, що мною рухає.
Друге - це майбутнє моїх дітей.
У мене як у батька головне завдання моє
це дати їм путівку в життя.
Я хочу, щоб вони жили краще, ніж я.
Вони зараз у Польщі. Там є нормальна школа.
Молодший ходить до школи.
Старший вступив до технікуму.
Він здобуває вже якусь професію.
Навчається. Сину моєму 16 років.
Мине два роки, і йому буде 18.
Я не дуже хочу, щоб він воював.
Якщо ми не закінчимо це.
Все.
Йому доведеться це закінчувати.
Треба найближчим часом розібратися з цією проблемою.
Нашою…
Всі підрозділи,
які наразі не залучені до бойової роботи,
усі абсолютно займаються навчанням.
Тренуються.
У кого яка спеціальність, той і розгойдує її.
Якщо є можливість здобути додаткову спеціальність якусь,
то, певна річ, усі командири
активно змушують своїх хлопців
тренувати.
Що ми теж зараз активно робимо.
Зараз пріоритет такий - вчитися, вчитися, ще раз вчитися.
Потрапив до рук «Утьос» - перебери, розберися, подивися, як він працює.
Потрапив до рук АГС
розберися з АГСом, навчися наводитися.
Ось у тебе є міномет
розберися, як стріляти з міномета.
Ось, у мене є снайперський комплекс.
Я почав копати все про снайперку.
Я розібрався,
як впливають усі фактори
на політ кулі.
Я вивчив свій комплекс максимально.
Коли була можливість, пробую працювати на великі дистанції.
Кілометр із копійками.
Це теж окрема наука.
Кому здається, що все як у Counter-Strike
хрестик навів, вистрілив і ура...
Ось, то ні.
Взагалі так не працює.
Там дуже багато нюансів.
Там деривації, колесо прискорення. Тобто навіть це впливає.
Тиск кулі, температура повітря й пороху.
Нагрівання ствола.
Величезна кількість речей.
Ось це все, цей об'єм інформації, який ти постійно...
Ось це пріоритет. Ти його постійно
у себе засовуєш.
Постріл!
І в мене запитують: «А от що ти будеш робити після війни?»
Взагалі не запитуйте у всіх, хто воює.
Їм такі запитання краще не ставити.
Хлопці живуть одним днем, коротше, з тієї простої причини…
Там планують максимум на тиждень, на інший.
Ну, реально там померти можна в будь-який момент.
Взагалі без жодних проблем.
Мета одна - треба дожити до параду перемоги,
а там розберемося.
Налагодиться в нас нормальне, мирне життя.
Запрацює у нас
і кіновиробництво.
Картини на військову тематику
будуть зніматися.
Подій просто настільки багато
лише за цей рік.
Знімай...
Сценаріїв можна написати, напевно, мільйон.
І все це, я думаю, будуть знімати.
Я в собі таких якихось психологічних змін не відчуваю.
Мені здається, що я як був
нібито непоганим хлопцем
до повномасштабки,
таким непоганим хлопцем, загалом, і залишаюся.
От бачиш, там трупи...
Так, там…
Людей.
І ти там можеш озвіріти або щось на кшталт цього.
Але я за собою такого не помічаю.
Крім такого здорового цинізму, який розвинувся.
Якщо раніше я реагував там на смерть
друзів, чи товаришів, чи взагалі людей...
Це мене шокувало якось.
То зараз це мене вже не чіпляє.
Я постійно бачу, як гинуть люди,
яких я знав багато років.
Також гинуть хлопці, з якими я вже на війні познайомився.
Напевно, мозок ось так тупо захищається.
Може, це й недобре, але ти реагуєш якось спокійно.
Ну, ось загинув твій товариш…
Шкода. Прикро.
Там якась злість на кацапів.
Але водночас не так, як зіштовхувався зі смертю в мирному житті.
Мехвод тієї «бехи»,
в якій я був,
коли ми штурмували Інгулець...
Джанкой.
Морпіх, 18 БАТ, 35 бригади.
Загинув уже.
Пряме попадання з танка.
Вигоріла «беха» повністю.
В нуль.
Відмінний, безстрашний мехвод,
який у ситуаціях, коли мехводи інших «бех»
відмовлялися виконувати…
Ну, просто йти, бо там аргументували, що заміновано.
Що, типу, дорозвідки не було.
Ось, він взагалі без розмов.
Я кажу, що там наші хлопці,
у нас там підбита «беха», там наш десант залишився...
Він говорить: «Взагалі без питань. Погнали!».
Ми примчали.
Зрештою, забрали, знайшли наших хлопців.
І забрали їх звідти.
І ця людина була готова йти куди завгодно.
Наскільки я знаю,
потім він постійно мотався,
забирав, евакуював хлопців із 46 БАТу.
Наших забирав.
Саме Джанкой.
Напевно, один із найвідважніших мехводів.
Взагалі, яких я бачив.
Я контакт його не видаляю.
Як пам'ять.
Там він у телефоні.
Дедалі більше контактів, які не відповідають.
Люди, які поїхали в імміграцію, тікають від війни...
Їх покидало Європою.
Всіляко.
І вони...
Багато хто дійшов висновку, що в Україні насправді класно.
У нас неймовірна країна.
У нас чудово все.
Ну, за рідкісним винятком. Неважливо.
І це виправиться.
Що Україна дуже комфортна країна для життя.
Такої згуртованості в нас
не було до війни.
Ну, типу...
Те, як всі одне одному допомагали і допомагають...
Ну, до повномасштабки такого не було.
Моя хата скраю - вже такого немає.
Всі усвідомили, що це наша Батьківщина.
Це чудово.
Ми вже здобули це.
Українці стали українцями.
Ну, типу...
Як є.
Після перемоги це залишиться, я думаю.
Як нація ми повністю сформувалися.
Націоналізм - це не про ненависть до інших.
Ні.
Це всього лише про любов до своєї країни, своєї Батьківщини.
Навіть от стосовно рашки.
Мені було на неї, в принципі, плювати.
До 14 року.
Тобто є росія і росія.
Знаєш, типу, як є Німеччина й Німеччина.
Є там Австрія й Австрія.
Польща й Польща.
Але просто так у 14 році вони все змінили.
Будь-який окупант
стає для тебе ворогом.
І не тому, що він там,
типу, росіянин або ще хтось.
А просто тому, що він окупант.
Поки національна ідея
всієї нашої нації
це тупо позбутися русні, блін.
Щоб вони звалили назад на свої болота, коротше.
І ми змогли спокійно розвиватися.
І розвивати свою країну.
В Україні після перемоги
впродовж 10–15 років
буде просто
пік розвитку.
Залишився тільки маленький моментик.
Русню всю довбану, коротше,
викинути
за наші кордони.
Там побудувати велику стінку і залити її бетоном до біса з того боку.