Я дом хочу побудувати.
Студію, дом. Я мав це робити вже цієї весни.
Ми готовы показать, что значит для Украины, настоящая декомунизация.
Всі ми тут, наші військові тут.
Привіт, мене звуть Коля Сєрга.
До мене подзвонив продюсер і мені дали його хлопці сил спеціальних операцій.
Ще на початку війни я допомагав їм, там, по своїй професійній діяльності.
Створював контент. І розказував, як це все може працювати.
Ну, це усі - пацани і продюсер.
Я культурний десант. Це загалом про те, чим я зараз займаюсь.
Мене не цікавить не сім'я, ні майбутнє... особисте.
Мене цікавить тільки перемога.
Тільки те, щоб дійсно довести цю поставлену мету, змінення культури в Україні.
Здобути правильне місце культури України.
Саме через те, що зараз, культура в Україні виконує військові цілі.
Привіт, хлопці, ми десант, а взагалі ми військовий підрозділ, який займається
морально-психологічним забезпеченням українських військ в зоні бойових дій.
Культурний зам - це рух, підкріплений найкращими митцями України.
Замотивованними, розуміючими, яка сила є в їх творчості і вміючи нею розпоряджатися.
♪ ♪ ♪ Баста, ви мої кордони порушили, ♪ ♪ Зранку з неба сипле мертвими душами, ♪
♪ Баста, примінити силу я змушений, ♪ ♪ Змушений! Змушений! ♪
♪ No comprendo, коли і як воно сталося, ♪ ♪ Те, що було ламким, швидко зламалося, ♪
♪ І танцює вітер в полі під кулями, ♪ ♪ Кулями... Кулями... ♪
♪ До поки твоє серце пече, ♪ ♪ Гартуй його вогнем і мечем! ♪
Культурний Зам складається із військової частини,
бо частина із нас є військовослужбовцями.
І також волонтерською - це громадська організація "культурний десант".
Десь створенням, десь коригуванням культурного клімату в Україні під час війни.
То ж ми мобілізуємо культуру.
Так, щоб те, що було хаотичним, залишалося, звісно, хаотичним,
бо це є частина творчості - будь яка творчість хаотична.
Але була спрямована на наші спільні цілі, а зараз це перемога.
♪ Ой вийди-вийди місяченьку ♪ ♪ Та розкажи що бачиш там з гори ♪
♪ Що там із моїм козаченком ♪ ♪ Через вітри зі мной поговори ♪
♪ Воїн - спокій у очах, жупан на ♪ ♪ плечах, булава, то моя печать Воїн ♪
♪ - батько так навчав: - «Гордий ♪ ♪ козача, лиш за правду піднімай меча» ♪
В нас є різні напрямки "культурного десанту".
Це є художній напрямок, наприклад, стіни-культури.
Коли ми збираємо художників у команди, і ці команди їздять у деокуповані
території, деокуповані українські міста і розмальовує стіни там.
Щоб це було надихаюче, щоб це підтримувало, щоб це об'єднувало.
В нас є музиканти, артисти. Артисти їздять працювати із військовими, із
морально-психологічним станом та бойовим духом, цінностями та мотивацією військових.
На лінії фронту, в госпіталях, в якихось частинах, які знаходяться
далеко від лінії фронту, але вони приймають безпосередню участь.
Це підрозділи забезпечення, це повітряні сили.
Окрім цього, в нас є напрямок вуличних музикантів.
Взагалі змінюємо ставлення до вуличної музики,
до вуличного мистецтва, до музики перехресть.
Вуличні музиканти також ідуть працювати у деокуповані міста.
Грають там для того, щоб допомогти людям емоційно і ментально.
І духовно навіть.
У нас є напрямок літературний. Наприклад акцію, яку ми
запровадили з книгарнями, яка називається "Повернись живим".
Воно полягає в тому, що ви можете купити книгу і відправити її на фронт.
Написати листа, в якому розказати, чому саме ця книга.
Написати слова вдячності, зворотній контакт.
Ми ставимо печатку "повернись живим" і воїн, який її отримає, прочитає,
буде зобов'язаний повернути її тому, хто її купив особисто в руки.
Для цього він має повернутися живим.
Звісно, нам постійно потрібні люди. Нам потрібні люди різного напрямку.
Художники, музиканти, адміністратори, менеджери, піарники, дизайнери, інвестори.
Бо, чим далі ми йдемо, тим більше ми розуміємо, який перед нами об'єм роботи.
І скільком людям потрібно те, що ми робимо.
І скільки військових є, хлопців-воїнів, які
працюють надефективно і їм потрібно розслабитися.
Тому, звісно, ми хочемо допомогти усім.
Але розуміємо, що наш ресурс обмежений нашим часом.
Тому нам потрібні люди, які готові доєднуватися і розділяти цей об'єм роботи.
І тому "Культурний десант" - це заклад з широко відкритими дверима. З широко!
Це Павло Вишибало. Геніальний поет без перебільшення.
Я давно веду активно соціальні мережі.
Щодо цього, це було здебільшого аудиторія екологічних активістів, зоозахисників.
То зараз, коли я став військовим, я зрозумів, що багато з чого те, що люди
не розуміють, як влаштоване військо, як ми служимо, який в нас настрій.
Я вирішимо через соцмережі побудувати такий місток між фронтом і тилом.
І людям це дуже відгукнулося, їм дійсно це було дуже цікаво.
Не тільки те, що говорять в новинах, а те, що говорять самі військові.
В мене багато побратимів веде також соцмережі. Вони розповідають про свій побут.
Розповідають просто про свої думки і переживання, почуття.
І я там все це доношу через поезію.
Тобто те, що відбувається на фронті - це все буде описано в учебниках історії,
це все буде в новинах.
А те, що відчувають військові, те, що відчувають всі взагалі
в Україні, я вважаю, що це може от якраз розказати поезія.
Взагалі через творчість це можна передати, просто
зафіксувати в культурі цей момент просто зараз.
Якщо Бог і є, він носить форму мого покоління.
Чи прийме він нас, хто знає.
Святих серед нас немає.
Звісно, для розуміння
що в якого артиста, діяча вдається краще за все.
Хтось краще за все працює з
дезорієнтацією, наприклад. Там, Міша Крупін.
Тож гумор - це один із інструментів парадоксу дезорієнтації.
Що робить взагалі дезорієнтація? Що вона надає?
Вона надає можливість зняти свідомі захисти.
Розслабити свідомість. В ідеалі - це взагалі, як перед тренуванням.
Розминка, щоб не потягнути м'язи для більш, скажімо так, складних пригод.
Далі, там, працює, наприклад, з переконаннями Саша Єрмак.
Він неймовірно работає з ними.
"Моя країна не впаде на коліна",
"Україна цінує лише мертвих, ти потрібен нам, брате, живим", "Воїн",
"Дике поле" - все це працює з переконань.
І він начебто, знаєте, забиває цвяхи з афірмаціями.
Я в цьому дійсно розбираюсь, в цьому я професіонал.
Я все життя якраз працюю із
морально-психологічно-ментальним станом нашої країни, тому
і 8 років до цього я постійно їздив на схід під час війни, тому
для мене це рідна справа, зрозуміла.
Я знаю, що говорити солдатам, там,
ми з ними взагалі на одній хвилі.
Багато хлопчаків, які ще росли на моїй музиці, сьогодні вже стали
дорослими чоловіками, хоробрими чоловіками і захищають нашу країну.
Я пишаюся ними і для мене за честь завжди бути поруч з
ними, і саме це така найголовніша моя позачергова місія.
Знаходитись поруч з нашими братами, які сьогодні борються за
кожен клаптик нашої землі.
♪ Ми ще пройшли з тобою тільки пів дороги, ♪ ♪ Ми вже з тобою поплачемо на святі перемоги, ♪
♪ Всіх воїнів вшануємо і славу їх помножимо, ♪ ♪ Ми ще брат, заспіваємо, як тільки переможемо! ♪
♪ Моя країна не впаде на коліна! ♪ ♪ І в моїм серці ти навіки єдина! ♪
♪ І не завадить нам ніхто волею напитись! ♪
Далі Моїсей, наприклад, виходячи якийсь артист у слоті з Моісеєм.
Хтось, хто просто надає музику. І це шаблон повної невизначеності.
Тож грає музика і далі ти зі своїми думками, тобі ніхто нічого не каже.
Далі працюємо ми із Сашею Чемером.
Ми працюємо із рівнем цінностей і вірувань.
Це більш такі глибші рівні, більш тонкі.
І ми допомагаємо, знаєте, як налаштування піаніно.
Ми допомагаємо за допомогою камертонів
налаштувати внутрішні струни.
І нам в цьому допомагає, що мені, що Саші, коли у нього там десь
психологічна освіта.
Бо ти розумієш, що це той рівень, де ти маєш бути вкрай обережним.
Щоб не залишитись, якихось, знаєте, як на хірургічній операції якихось інструментів.
Маєш бути вкрай обережним і по-справжньому любити людей з якими ти зараз працюєш.
Впустити себе в них, а не в себе.
І...
далі, звісно, там в кінці ми придумаємо щось таке,
що знову виводить на верхні рівні. Ми в кінці співаємо гімн разом
з тими людьми, з якими ми провели цей час.
Ми співаємо гімн і це закріплює зроблену роботу
таким, дуже-дуже сильним моментом, сакральним.
Цією мантрою колективною, яка оберігає нашу країну.
А так є особистим оберегом для кожного, хто прийняв участь у цьому гімні.
Скину потім це відео.
Приготувалися! Три, чотири!
♪ Ще не вмерла Україна, і слава, і воля, ♪
♪ Ще нам, браття молодії, усміхнеться доля. ♪
Перед "Культурним десантом" є стратегічні і є тактичні цілі.
Стратегічні цілі - це, наприклад, об'єднання Сходу і Заходу.
Тому що є головною цілю в руху разом?
Це
ментальна та культурна де окупація.
Це загальне підтримання високого бойового духу і мотивації в українській армії.
Це головна ціль "Культурного десанту" - для чого він створювався.
Це такий парадокс, зараз в мене в голові, що
стратегічні цілі стоять під тактичними цілями.
То ми розуміємо, що потрібно зараз в даний момент. І це є тактика.
Ми відчуваємо. Культура взагалі - це про відчуття.
Головні задачі перед нами з'являються саме у моменті.
Наприклад, пішов контрнаступ і ми розуміємо, що
це потрібно підтримати, ми мусимо закріпити.
Надати якор. Бо ми розуміємо, що контрнаступ активно-активно, а потім пасивна фаза.
Щоб а момент пасивної фази були якісь, скажімо так, ярлики,
які будуть допомагати повертатися в той стан.
Коли наступають складні часи, ми можемо
повернути до тих часів через культурні продукти.
Тож... основні..
Задачі, там ті, які стосуються військової частини,
ми їх узгоджуємо із військовим керівництвом.
Ті, що не стосуються військових, ми робимо так, як відчуваємо.
І так є, що ми завжди на часі.
Ми робимо таке, до чого, скажемо так,
менш подвижні, менш рухомі апарати доходять пізніше, бо там
складна структура, а в нас вона дуже молода, дуже жива та дуже замотивована.
Взагалі дуже цікаво ранок починався. Ми приїхали, мав бути концерт.
В штабі охорона Харкова, 10-го там організатори трохи затупили.
І ми блискавично, я б сказав,
прийняли рішення їхати до Купінська, бо там репортери їхали туди.
Одразу організували концерт в лікарні.
Зараз поїдемо в лікарню і в лікарні пограємо, і для поранених саме у палаті пограємо.
Бо там це дуже потрібно.
Коли ми їдемо в госпіталь - це один склад.
І це один формат, бо ти ходиш по палатах
з гітарою і співаєш пісні, ти розумієш, що там
взагалі дуже має бути обережний підбір пісень,
добір слів, який ми говоримо там.
І це дуже складний момент, бо мало хто може їхати в госпіталь.
Якщо ти приходиш і не дивишся в очі хлопцям, які,
наприклад, ампутовані лежать, які після ампутації,
і тобі дуже складно дивитися їм в очі.
Бо ти одночасно відчуваєш цю провину, ти відчуваєш цю біль.
Безсилля, бо тобі так хочетеся допомогти у цей момент і хочеться
заспокоїти, хочеться надати надію їм.
І ти розумієш, що в тебе є тільки пісня.
І в тебе є слова, які ти можеш сказати і ти маєш дивитися в очі
всередині боротися з усіма відчуттями, усіма думками.
І знаходити для кожного свої слова.
А для цього ти маєш впустити в себе це.
І це не залишається, це не виходить потім із тебе безслівно.
♪ Жовтий колір - рідне поле, ♪ ♪ Синій колір - шлях до волі, ♪
♪ Криком битви зірветься сон, ♪ ♪ Ми переможемо тільки разом!" ♪
♪ Жовтий колір - рідне поле, ♪ ♪ Синій колір - шлях до волі, ♪
♪ Криком битви зірветься сон, ♪ ♪ Ми переможемо тільки разом!" ♪
Дякуємо вам, дякуємо вам усім.
Кожен із нас робить дуже важливу справу і наближає перемогу.
Мене звати Юлія. Я фельдшер невідкладних станів у центрі
екстреної медичної допомоги та медицини міста Харків.
Для мене війна почалася на роботі.
Тобто в саме ніч із 23 на 24 я чергувала, і
як і багато інших, почула ті перші вибухи, і
була загублена: "шо це таке? Чи невже це війна?".
Я іноді зовсім навіть не вірю, що це насправді все.
Просто коли ти живеш, і так кожного дня якісь
нові виклики в тебе виникають, і якось...
Працюєш, а коли намагаєшся повернутися і оцінити все разом.
Якось це too much.
Ми знаєте, мені здається, що для них це, звичайно, важливо.
Навіть і для нас. Тому що це якась ниточка, яка
нас повертає до нормального життя.
І хлопці, звичайно, вони знають за що вони воюють.
В кожного Україна в серці, бажання перемоги.
Але коли вони ще бачать таку підтримку,
звичайно, вона безцінна.
Тому що це, ну, якось, на мій погляд, додатковий аргумент.
Так би мовити. Що їм і справді є за що воювати.
Коли ми їдемо на передову і працюємо в бліндажі, десь під обстрілами чи в окопі
співаємо, то це зовсім інший настрій та інші пісні.
І також це мають бути артисти, яким ти повіриш там в окопі.
Тож на війну їдуть тільки військовослужбовці і Саша Чемеров.
Він не є військовослужбовцем, але він дуже сміливий волонтер, скажімо так.
І його пісням повіриш. Ти повіриш пісні "Та поки
твоє серце пече, гортуй його вогнем і мечем".
Ти повіриш пісні "Мама". Ти повіриш.
♪ Я кам'янію мама ♪
♪ Будую грати своїми руками ♪
♪ Я скаженію мама ♪
Ця пісня - це наче повернення блудного сина додому.
До матері. І розуміння того, що мама є найблизька людина
взагалі в світі. Бо з неї все починалося.
І тому у мами дуже багато метафор у проекті.
І Україна є мамою.
Тому десь я для себе цю пісню розшифровую саме так.
Я довгий час блукав по світу, я жив
в різних частинах світу, я жив в Росії в тому числі.
І я не розумів важливості і
сакрального зв'язку з Україною. І тільки, коли
повернувся, ну, це були перші роки, напевно, коли почалася війна,
коли почалося повномасштабне вторгнення, я зрозумів
наскільки важливий цей зв'язок. І тому для мене ця пісня
асоціюється саме із розмовою з Україною.
З моєю країною. І для мене це саме така сповідь.
І в цьому сила цієї пісні.
Вона може відображатися у багатьох серцях, у багатьох проблематиках,
у багатьох очах людей, тому вона працює.
Знаєш, моя бригада. У бригади є різні напрямки і різні види зброї.
В нас є та зброя, яка впряму впливає на ворога.
Ми створюємо якийсь контент, там, наприклад "Дон Кадир"
вірш, який розійшовся і дуже підпалив Кадирову, скажем так.
Хоча після того мені заблочили ТікТок і видалили і ми не можемо відновити.
Але більше, більше ми працюємо сюди, всередину.
Ми насичуємо своєю енергією, своїм талантом.
Саме потреби всередині країни.
Працюємо з підйомом духу військових, що підвищує їх ефективність і виживаємість.
І я вважаю, що це надважливо. Ми їх підсилюємо, як павер банки, знаєш,
а вони тим самим можуть більше знищувати ворога.
Ми їдемо в деокуповані, працюємо там, деокуповуємо ментально і культурно
і тим самим починають люди більше й більше здавати колоборантів.
Вони розуміють, що все, Україна тут.
Ніцше колись казав, що коли є навіщо жити, тоді можна винести будь яке як.
Інтер Франкл, психолог в концтаборі. "Сказати життю так" - його книга.
Людина, яка створила логотерапію - лікування сенсом
життя, який пройшов концтабори, де не було нічого.
Де були над... надтваринні обставини, про те що там відбувалося - це пекло.
І він зміг зберегти себе, своє життя і себе - людину в собі.
Чутливу людину, людину духовну.
Тому, душа значно більша за тіло.
Саме тому так багато людей саме під час цієї війни
ризикують своїм життям, своїм тілом, за для душі.
Бо, навіть, ми дбаємо за близьких, за країну - це про душу.
♪ Через страждання і руйнації, ♪ ♪ Через бомбардування, через страх, евакуації ♪
♪ Ця помста відчувається ♪ ♪ у всіх на рівні фібрів, ♪
♪ Щоб душу нашу вбити, в ♪ ♪ вас нема таких калібрів! ♪
♪ Смерть і горе - ваша віра, ♪ ♪ ви - пухлина цього світу! ♪
♪ Ми вбиваєм злого звіра, ♪ ♪ щоб жили у мирі діти! ♪
♪ Вона та, хто чорта поховає в домовині, ♪ ♪ Ще у світі гордо скажуть: Слава Україні ♪
♪ Моя країна не впаде на коліна! ♪
Коли ти дуже довго працюєш із аудиторією, і працюєш щільно і постійно,
то тобі не обов'язково чути якісь слова від людей, щоб зрозуміти, що змінилося в них.
Ти бачиш очі, ти бачиш тіло, не вербально,
ти бачиш людина приходить такою, а йде такою.
Ми б навіть не хотіли б, щоб вони нам щось казали,
щоб вони думали, що з нами зараз відбувається.
Тому що тоді вони вийдуть і, знаєте, це як
прокинутися, коли тобі сниться щось офігезне.
І ти думаєш, якщо я зараз відкрию очі, то я ж не повернусь у цей стан кайфовий.
Тому ми не хочемо будити їх після концерту.
Кожен прокинеться тоді, коли захоче.
♪ Жовтий колір - рідне поле, ♪ ♪ Синій колір - шлях до волі, ♪
♪ Криком битви зірветься сон, ♪ ♪ Ми переможемо тільки разом! ♪
Ми переможемо тільки разом! Дякуємо, друзі!
- Дякуємо. - Дякуємо.
Було нормальне життя до війни. Я займався музикою, поезією займався.
Якраз проектом, який в принципі вам тіж самі цілі, що і "Культурний десант",
але це було під мирний час.
Ми створювали терапевтичні спектаклі, терапевтичний проект.
І він називався "Вселеннопленні".
Це біла така арт-секта. Назвемо так.
І яка працювала на культ уяви.
Тому що саме через уяву можна скоригувати будь який напрямок свого життя.
Уява-це неймовірний інтерфейс, тож я займався саме цим.
Писав книгу по цьому напрямку. Вона називалася.
"Почему воображение болит и как его лечить".
У мирний час, коли даєш концерти, до тебе приходить твоя аудиторія.
А тут ти приходиш до них.
І тут ти маєш грати по правилам аудиторії, коли ти прийшов.
І це більш складніша задача.
Іноді, звісно, здається, що "Культурний десант" приходить і всюди раді зустрічати.
Всюди ми потрібні і всі розуміють нашу важливість. Ні.
Насправді дуже складно людям донести важливість цього.
Бо на словах всі воїни.
Кожен раз, коли приїжджаєш і думаєш "Нашо я сюди приїхав",
бо мене не сприймають тут.
Ти розумієш: "Так, я приїхав сюди не для себе".
Не для того, щоб мене сприймали чи не сприймали.
Я приїхав виконати роботу.
І ти встаєш, витираєш нос,
і йдеш працюєш. Кожен день, у різних напрямках.
Саме в ділах, саме в справах вимірюється реальний вклад в перемогу.
З перемогою я не буду звільнений, бо в нас є дуже важливий
пласт роботи - це адаптація
військових у мирний час.
Ми розуміємо, що це дуже великий пласт роботи
і дуже важливий, і тут також культура буде
дуже щільно задіяна.
І тому, напевно, звісно день перемоги
я не буду сидіти і планувати, що робити.
А наступного дня, можливо вже, знову сяду з командою,
щоб думати, як ми будемо діяти далі.