Ми готові показати вам, що означає для України
справжня декомунізація.
Всі ми тут. Наші військові тут.
Російський військовий корабель, іди…
Про що я мрію?
Про Героя України.
Моя сім’я і так пишається мною.
Я ще хочу, щоб вони дивилися на це
і завжди пам’ятали: «Мій тато - герой».
Мене звати Олександр.
Позивний «Балу».
Звати Серьога. Сергій.
Позивний «Хранитель».
У тому ж підрозділі. Працюємо разом.
Сам родом із Миколаєва.
За наше місто стоїмо, б’ємося.
Відбили.
У нас є інформація наша підтверджена,
що стоїть 5 гаубиць Мста-Б
артилерії кацапської.
Хочемо поздоровити їх сьогодні.
- Із двадцять третім. - Лютого.
Так.
Ще й система РЕБ там стоїть. Така файна.
Потрібно її теж трохи знищити.
Потім у групі: «Система РЕБ вимкнена».
Тільки ніхто не каже, що вона спалена.
Ми є розвідниками. Аеророзвідниками.
Наше основне завдання - знайти якісь жирні цілі.
Ми знаходимо їх,
передаємо артилерії координати
і вже визначаємо на ураження її.
- Мінімум танк, максимум ППО якась. - Так.
Арта за замовчуванням.
Й окремо за моєю командою.
У нас пошук цілей.
Але зараз - це вже ось понад три місяці - ми працюємо саме з артою.
Через те, що ми навчилися і далі залітати, і довше висіти.
Ми вишукуємо арту і…
Повертаємося, скидаємо кори.
Тупо для коригування артилерії.
Сокіл, Сокіл, я Туман.
Запишіть цифри.
901.
91.
357.
Як прийняв? Прийом.
Програмуй - стріляй. Програмуй - стріляй. Прийом.
90 % наших виходів - це надточні снаряди.
Високоточні.
Тобто артилерія, ППО.
Навіть ніхто з нашої арти не заморочується.
Відразу це туди летить…
Високоточка, щоб одразу уражати.
Ох, гарно.
- Дідько, бахнув прямо в нього. - Дякую.
Гарно.
- Що, з першого? - Так.
Пріоритетність у нас розставлена просто за логікою, так.
Найпріоритетніше це що?
ППО.
Немає ППО - залетять літачки, так.
Наступне що? Арта.
Не буде арти - не буде їхньої підтримки наступу
і не буде їм підтримки для відбиття нашого наступу.
Наступними йдуть танчики.
І все, і...
І далі, в принципі, вже зрозуміло.
БТРи там і таке інше.
Ця пташка вже знищила два «Гіацинти» рашистських.
Зараз продовжує.
- Хочу ще. - Ще хочу м’яса.
Я здивований, чому досі танк не виїхав і не почав гатити по нас.
Хвилина двадцять.
Ох, ох, ох.
- Ну красиво ж. - Файненько.
- Влучив. - Із феєрверком.
Все як тре... Ох, пішла!
- Ай, ай. - Гарно!
Завжди сутінки в нас, і завжди закінчуються феєрверком.
- Так, Сєрий? - Гарна.
- Зі святом вас, упирі! - Юху!
Коли Херсон ще був зайнятий кацапами,
ми із Серьогою працювали від Кінбурнської коси і до Давидова броду.
Там детонації ставалися просто день через день.
Ми розносили їх дуже жорстко.
Це якраз до нас уже приїхали «Паладіни» 155 калібр.
І дуже гарне знаряддя, ви знаєте…
Мені ось спочатку сподобалося.
Хоча й ми працювали з нашими радянськими Д-20, Д-30.
Для мене було взагалі здивування,
що ми там влучали із четвертого, із шостого разу.
Тому що от артилеристи - хлопці просто з руками.
Розумахи, молодці.
Плюс ми добре передавали координати розривів.
Підкоригували.
І все це врешті дає максимально круті результати.
Тобто розбомбили танчик і дивимося ще «мотолиги».
Снаряди витрачати на цю шкарлупку немає...
Прикріпили…
Нам давали інженери спеціальний такий боєприпас кумулятивний.
Він пропалював її наскрізь зверху.
Я пам’ятаю, під Снігурівкою ми були.
Чуємо перехоплення: «У Краснодара «ромбик» 200».
А «ромбик» - це вони називали… Коротше, World of Tanks награлися.
«Ромбиком» позначався важкий танк, зрозумів?
Типу, в Краснодара «ромбик» 200.
Угу. Прийняв.
Минає пів години. Ми ще один танк гатимо їм.
«У Краснодара другий «ромбик» 200».
Він такий: «Блін! Стволи в небо, дивитися!»
Ну, він навіть не викупає, що це прилітав там…
Вони думали, що це «Хімарси»... «Хаймерси» летіли, а це «Екскалібури» були.
Минає ще 40 хвилин. Ми ще один танчик знаходимо.
Гепс теж.
«У Краснодара «ромбик» третій 300».
І пацани із 63 бригади ще…
Так уже, для приколу, ще забаранили «Мавіками», скиданнями дві «мотолиги».
Зрозумів? Теж спалили.
Перехоплення вечірнє. Вже так сутінки падають…
Перехоплення: «Ви, сволоти, додому пішки тепер підете!»
Ну, тупо ми напрямок вибили.
Була новина, типу, що вони планували
там від Снігурівки якийсь напад, зрозумів…
І ми завалили ці танки.
Вони кажуть:
«ЗСУ розбили наші замасковані танки. Наступати нічим».
Ми сиділи тільки на південному напрямку.
Коли ми вже зайшли в Херсон, вперлися в Дніпро...
Ми перемістилися на Донбас.
Тому що перетягнулася наша артилерія з Півдня,
з якою ми вже спрацювалися.
Ось вони розмістилися вже, так.
На другий день вони телефонують, кажуть: «Слухай, а ти де?
Чого ми тут, а ти там?»
Кажу: «Все, зрозумів. Два дні, й буду».
І в перші три дні, ти знаєш, ми дуже добре навіть на Донбасі…
Під Мар’їнкою ми знищили склад із танком та з кількома БМП.
Під Пісками ми зупинили невелику колону наступальну
з танка і трьома БМП.
Ми були у Вугледарі. Ми були й під Бахмутом.
Ми намагаємося перебувати там, де ми можемо бути максимально корисними.
І, відверто кажучи,
вже ми звикли,
що в нас немає такого там…
Там сильніше, жорсткіше стріляють. Там не жорсткіше. Нам однаково, куди їхати.
Ми маємо бути там, де ми маємо бути.
Сєрий, я готовий злітати.
Далеко від неї?
- Ні, а горить... - Я бачу, що…
- Ой, горить щось. - Це вона.
Під нею прямо, бачиш? Горить.
- Порох. - Там без варіантів.
Там їй просто тупо гаплик…
Все, ти спокійний?
Блін, кровожерливі люди.
Сокіл, Сокіл, я Туман.
Стій. Записати: «Ціль знищена».
Став плюс.
Ні в кого ж не було насправді
реального якогось бойового досвіду.
Військовими ми не були.
Я військову кафедру закінчив.
До війни я був підприємцем.
Я у вересні зробив невеликий заводик.
Олійницю.
Робили ми соняшникову олію.
За два тижні до початку війни я зробив марку свою.
І вже, в принципі, хотів там із весни виходити на ринок, супермаркети зі своїм...
Зі своєю продукцією.
24 лютого...
У мене почалася, мабуть, ще з 23.
У мене ввечері була така чуйка, що буде якийсь грандіозний шухер зранку.
А в мене будинок розташований дуже близько до нашого залізничного вокзалу.
І в мене вікна прямо виходять із балкона
на наш Кульбакинський полігон військовий.
Й ось уночі десь, я не пам’ятаю… Приблизно о першій.
Просто прокидаюся від того, що чую постійний гул авіації.
Авіація тупо вся піднялася в повітря.
І приблизно о третій
я почув перший вибух.
Встаю, підходжу тільки до балкона
і я бачу, як прилітає цей довбаний «Іскандер».
І заграва, феєрверки… Тупо по злітно-посадковій лупить.
З мого вікна було чітко видно
влучання у наш Кульбакинський аеропорт.
Він горів.
Було дуже багато диму. Було дуже багато вибухів.
Почала гудіти сирена.
Я розбудив дружину.
І просто, знаєш, у такому подиві...
Сидимо і...
А що буде далі?
Що ми будемо робити?
Страху не було.
Жаху не було. Нічого такого не було.
Я тільки, знаєш, так дружину по плечу: «Підводьмося».
Відразу ж у кімнату до доньки.
Розбудив.
Світло не вмикаємо.
Тільки у коридорі швидко зібрати основне там...
Гроші, якісь цінні речі.
Хвилин за 10 уже був біля авто.
За місто до батьків відвіз сім’ю.
Дорогою телефоную брату.
Кажу: «Перші приходи були. Почалася війна».
Війна це…
Нелюди, які хочуть убити мою доньку,
зґвалтувати мою дружину.
І пограбувати, вбити моїх батьків.
Якщо в тебе вже під будинком стоїть ворог,
ти зобов’язаний узяти зброю
і піти хоча б відігнати його від будинку.
Далі ти там уже думаєш, що тобі робити.
25 числа я пішов у штаб тероборони.
Там була просто божевільна черга. Я вистояв її.
У мене просто переписали мої дані, що я готовий.
І все, кажуть, іди додому. Ми зателефонуємо тобі.
Ми зібрали всіх там,
скажімо так, жінок і дітей.
Вивезли їх з території країни. На це у нас пішло тоді сім днів.
Ми звідти поверталися...
Я, звісно, був
приємно, офіґенно приємно здивований нашими людьми.
Люди взагалі не знали нас.
Ніхто, ніяк. Ми просто проїжджали селом.
Ми там ночували. Вони для нас відчинили, опалили садок.
Тому що нас було 35 осіб.
Група їхала.
Вони навантажили нам тушонки, консервації якоїсь.
Медицини ми накупили тоді.
Ми ж приїхали... Ми розуміли, що вже в Миколаєві
аптеки не працюють, нічого не працює як би.
Ми привезли сюди, привозили її…
У частину. Так віддали.
Ось ці всі банки тушонки тощо… Пацанам на блокпостах тоді.
Просто от кому треба. Роздавали, кому треба.
Я думаю...
Всі спочатку намагалися себе знайти у якійсь волонтерській підтримці.
Ми з дружиною займалися із перших днів волонтерством.
Збирали медикаменти, їздили в усі аптеки…
Просто все вигрібали з нею. Завозили у дитячу лікарню, завозили в ЛШМД.
Завозили в обласну лікарню.
Скуповували всі повербанки й усе, що там треба було військовим.
З братом приїжджали сюди, «коктейлі Молотова» ліпили.
Така атмосфера...
Бочки, бензин, сморід… Ось це все.
І люди от реально готуються.
«Коктейлі Молотова» місимо.
Збираємо в пляшки…
Тривога.
Фух-фух-фух - у підвал пішли.
Тиша.
Все. Назад. І знову цей рух.
Усі на позитиві, просто готові у будь-який момент зустрічати ворога.
От навіть на Півдні ходить така легенда,
що орків не бив тільки ледачий.
Бабусі труїли, мисливці відстрілювали.
Там тероборона тими «коктейлями» закидала.
Тому вони просто не зрозуміли, куди вони прийшли.
Є така фраза,
совком перероблена дуже сильно, як виявилося.
«Моя хата скраю - нікого не знаю».
Це не українська фраза.
«Моя хата скраю - перший ворога стрічаю».
Ось це наша національна фраза.
Ось це наша.
Тільки зайди, тільки спробуй.
Тільки ступи на мою землю.
І просто рознесемо на шматки.
Запишіть цифри.
91,336.
Програмуй - стріляй.
Так, прийняв. Плюс.
Я Сокіл. Постріл, постріл.
Льотність 135, 135. Прийом.
Час?
Хвилина п’ятнадцять.
Є.
- Ціль знищена. - Так.
Що ж ви творите.
Все ставалося на знайомствах.
На друзях, знайомих. Той порадив цього.
«А ти де?» «А я з тими».
«О, я з вами». «Ну давай».
У мене…
Хлопці взяли неофіційно.
Мене волонтери одягнули. Дали форму, дали бронік.
На той момент це ще був бронік, грубо кажучи...
Просто плитоноска, у яку ми вставили плити з ресор,
які всі там зварювали...
І ось у цьому обмундируванні ми прокрокували
7 кілометрів по воді.
Із розвідгрупою.
Я трохи зрозумів, що навіть…
Скільки років я займався спортом - це все дурниця, як виявилося.
Тому що я просто офіґів.
У принципі, після цього ж першого бойового виходу
я вирішив, що нам потрібен хоч якийсь дрон.
Навіщо ризикувати зайвий раз,
якщо є якісь пристосування, що нам можуть допомогти.
Почали просто виявляти їх переміщення.
І воно само собою вималювало, що це потрібна штука…
Хоча вже хлопці у Києві
максимально «Мавіками» били з «Піонами»
кацапню в лісах.
А я через те, що там на виїздах, не встигав новини читати через зв’язок.
Якось дивитися. І ми просто самі прийшли до цього.
Потім у мене з’явився...
Люди зібрали на «Мавік» другий, і я почав літати на Кінбурн.
Почали ми там їх пересування теж виявляти.
Потім уже познайомився із Сергієм.
Ми вже на «Мавіку 3»…
У Серьоги вже «Мавік 3» був. Я подивився, як це взагалі.
Круто, і…
Теж нам допомогли. Зібрали мені на «Мавік 3».
На першу пташку. Й ось із неї все почалося.
Це їхня позиція.
Он, бачиш, КамАЗ їде.
Коротше, тут треба лісок прочесати, який перед цим усім...
Там техніка катається зараз.
Зараз будемо робити дорозвідку.
Тому що є КамАЗи, які катаються.
Вони або розвозять БК наразі,
або роблять ротацію особового складу.
Тобто у будь-якому разі потрібно знищувати що те, що те.
Тобто якщо прослідкувати за рухом цього КамАЗу,
то можна зрозуміти, де вони перебувають,
де їхні вогневі позиції.
Із Серьогою ми познайомилися на початку травня.
На другий день або на третій ми з ним уже виїхали на перший виїзд.
У такі часи доля просто зводить потрібних людей разом.
Знаєш, ми вже як дельфіни.
Можна, не кажучи, по очах зрозуміти, хто і що хоче запропонувати.
І ми вже, знаєш, дивимося один на одного:
«Так?» «Так».
Дуже зійшлися. Характерами - ні.
Він добріший, а я такий - усе в рознос, усе там…
Ну, от це ось...
Інь-ян у нас, напевно, просто відіграє найголовнішу роль.
Може, тому що ми заодно.
Ось тому, напевно, і згуртувалися.
Ой у лузі червона калина похилилася.
Після 26…
- Приходів… - Снарядів, так…
- Вирішили поспівати, контужені… - Чогось наша славна Україна зажурилася.
Я взагалі як технік люблю техніку.
Працював у Миколаївській міськраді.
У мирний час.
Мене відправили на навчання працювати з коптерами.
Наповнювати нашу інформаційну систему, геопортали тощо.
Тобто в мене було розуміння, що це таке.
І я прекрасно розумів, що там у нас лежить «фантік» четвертий.
«Фантом» четвертий, дрон.
Буде наступ на місто - ми можемо заздалегідь побачити його,
щоб там пацани підготувалися на передовій якось.
І тому подібне.
Зав’язали із 79 відносини. З розвідосами.
Ми почали разом із ними трохи працювати.
Придумувати
якісь нестандартні рішення для дронів.
Перші скидання зробили самі.
Перші удосконалили там
хвости під ВОГи тощо.
Покращувалося постійно.
Тобто там свої 3D-принтери вже були.
Друкували там, готувалися повністю.
Три туди ж. Усе так і залишай.
Крайній взагалі гарний.
Є.
Пишаюся. Молодці.
І я побачив, як «Мавіки» коригують артилерію.
Не так, як робить там русня.
Збирає консиліум,
ставить бусоль...
Ось вогнева.
Стріляємо туди.
І для нас це круто, що в них там одні й ті самі вогневі, грубо кажучи.
І вони самі про це знають, але нічого не можуть зробити.
Тому що технології все-таки перемагають, знаєш, якусь совдепію.
Ось у кущах.
Трохи вона перемістилася з минулого нашого виявлення.
Буквально на метрів 20 вони її в кущі ось загнали.
Зараз її відзніму.
Щоб вирахувати кори.
І будемо її першою бити.
Дідько. Сєрий, підіймай свій.
Мій на коре...
КамАЗ із БК он стоїть ще.
Ну, однієї батареї не завжди досить, щоб долетіти, перевірити все.
Тобто так ми працюємо каруселлю.
Бачимо, скажімо так, онлайн постійно.
Знаєш, у них звучить фраза:
«А як цивільний може коригувати артилерію?»
Ось так от.
Підіймає свою п’яту точку, йде і робить те, що він має робити.
Ось це от наша максимальна відмінність.
Це…
Без перебільшення, це переломний момент у нашій війні, чому ми переможемо.
У нас вільна країна.
І ми не раби.
І навіть на фронт будь-яка людина
могла спокійно прийти туди, куди їй було потрібно.
І нам дали всім змогу
захищати нашу державу
всіма способами.
У чому знову-таки різниця між підрозділами військовими й нашими, грубо кажучи?
Там є чіткий наказ. Ти повинен виконати його.
Ну, якщо ось брати правильно.
Там є, грубо кажучи, старший. І пішло вниз спадною.
Ми працюємо нарівні.
Тобто якщо хтось із нас вважає, що ця позиція не підходить,
то ми змінюємо її.
Ми разом вирішили, що згортаємося.
Отже, ми згортаємося. Неважливо, там є пів дня ще...
От є, знаєш, така штука, як чуйка.
Ось один може відчути, а інший може не відчути.
Біжімо!
Трохи забруднилися.
Це триндець.
Задовбали.
- Стару… - Стару людину.
Змушують лізти рачки…
Вони образилися на те, що ми трохи їм наваляли.
Як узагалі ми прийшли до того,
що ми зараз робимо.
Просто їдемо дорогою з коптером.
Стоять дві Д-20 гаубиці.
Ми під’їжджаємо до хлопців.
Кажуть: «Хлопці, може, постріляємо?»
Вони такі: «А що у вас?»
Каже: «Ми дамо картинку.
В нас усе є. Все відкоригуємо».
Ну, спробуймо.
«А Starlink там?»
«Ми вже з усім своїм».
«У нас уже все є».
Приїхали хлопці в якихось там
подертих плитоносках,
у страйкбольних касках.
Такі: «Хто ви, що ви? Який підрозділ ви?»
Цивільний.
Тобто...
І, ти знаєш, військові дуже нормально на це реагували.
Тобто завжди схвалювалося,
що людина проявляє ініціативу, хоче допомогти…
І чим ми відрізняємося від росіян -
що ми спокійно можемо спілкуватися між собою.
Не як там із генералом, полковником, майором.
А просто як із людиною, як із другом.
Ми, зрозуміло, всі українці, але одного дня ми стали всі братами.
Тому…
Шалена довіра була одне до одного. І завдяки цьому ми почали свій шлях.
Так, спочатку складно.
Нам давали мало снарядів. У нас там не вірили.
Але найголовніше - у нашу ініціативу повірив народ.
І почав нас підтримувати. Нас помітили фонди.
Нам дали хороші броніки.
Нам дали хороші каски. Нам дали хорошу форму.
І ми потихеньку-потихеньку почали рухатися.
- Це в тебе американський? - Так.
Це наша їжа. Фастфуд.
Ми працюємо на нульовій землі весь час.
Тут тільки НАТО.
Я до цього не бачив жодного українського солдата.
Тепер подивимося, що всередині.
Це для тих дебілів, які вважають,
що тут працюють лише натовські війська.
Це, звісно, не сухпай із рашки.
Який вони там, блін, по коробках прострочку тягають.
Навіть два «Орбіта» без цукру.
Як це мило з їхнього боку.
- Шпроти в томатному соусі. - Дідько, ці шпроти смачні…
Паста карбонара.
Від справжньої не відрізниш.
Реально смачні.
Це нас місто забезпечує.
Їжею.
- Миколаїв? - Так.
Під Миколаєвом віддухопелили.
І в Мелітополі наб’ємо.
І переломний момент ось у нашій усій двіжусі, так…
Це був травень. Кінець травня.
Коли до Миколаєва прилетіла 41 ракета С-300.
Я цей день пам’ятаю. Ми записали перше таке наше відео.
У мене було там в інстаграмі 300 підписників усього.
Ми записали перше своє відео, що ми сьогодні ось у знак того,
що росіяни зробили сьогодні вночі з містом,
хочемо внести лепту.
Ми всіма способами сьогодні когось знищимо.
І ми виїжджаємо...
Скільки?..
Кілометрів 15 від міста вони ще стояли.
Може, 20 максимум.
І знищуємо першу нашу БМП.
Красиво, з детонацією.
У нас емоції просто…
Божевільні.
Прикріпили результат до ранкового відео, і всі такі:
«Ого, працює. А ми допомагали їм.
А допоможімо ще».
Ось такі от можуть, у принципі, змінити там якийсь хід.
Ось такі хлопці нам потрібні.
І далі ми самі проявляли ініціативу. Знов-таки знайомі, перезнайомі.
А мій там…
Комбат такої-то артилерії.
Кажу: «А можна ми поїдемо з ним поспілкуємося?»
Ми просто перший час більше їздили навіть, ніж стріляли.
Ми роззнайомлювалися. Ми показували, як ми можемо.
І дуже в багатьох артилеристів змінювалася перша думка про нас.
Тобто ми приїжджали такі обшарпанці, так…
Показували, що ми можемо
зробити гарну допомогу.
І ми почали чути перші фрази: «А коли ви наступного разу приїдете?»
От навіть зараз я кажу, і в мене аж мурашки по шкірі досі йдуть.
І це була найголовніша наша мотивація.
Ми все літо практично день у день...
Кожен день від’їздили.
Все тільки залежить у нас від погоди.
Низький туман, сильний вітер...
Це погана погода.
Адже якщо туман, то просто об’єктив буде у краплях роси.
І, ну...
Відповідно нічого не буде видно. Все буде розмито.
Якщо сильний вітер, то його просто здуває.
Банально.
Якщо дощ, то також це погана погода.
Якщо холодно, то батарея виснажується швидше.
Тобто потрібно це враховувати.
Намагатися, щоб не було потім
проблемних ситуацій якихось.
Ну, якщо світовий час дозволяє там літати вдень.
Наприклад, я 8,5 годин літав нон-стоп просто.
Сідав-злітав, сідав-злітав. Взагалі без перерви.
Влітку набагато легше.
Дивимося погоду на ранок.
З вечора ми пишемо артилерії:
«Хлопці, ми будемо там. Стволи є?»
«Та для вас хоч три».
Слухай, якщо вже для нас хоч три, то, зрозуміло, з боєприпасами проблем нема.
Тим більше якщо пріоритетна ціль - у неї полетить усе.
Поки не знищать.
Ти бачив, як артилеристи поводяться на позиції.
Я кажу: «Та вона знищена».
«Давай ще один всандалимо їй!»
Кажу: «Та ну вже!»
«Ні!»
«Ще треба добити. Ану ж вона ще зможе. Її швидко полагодять».
Ну, це круто.
Єдине, що зуму бракує, аби роздивитися...
- Та ну, не гони. - Пошкодження.
Змінюй ціль.
Та він, блін... Ну серйозно, триндець.
Вмовляє, так? Ось це ось.
Ну що змінить, якщо він так само... Якщо їй уже гаплик.
Та не факт, що їй гаплик. Розумієш?
Може, вони ще, блін, почнуть стріляти з неї.
З неї вони навряд чи вже почнуть стріляти.
Та не гони. Вона впала ближче, ніж від першої...
Останньої...
Вона тупо в неї.
- Ні, давайте ще одну. - Добре.
І ось кінцевий результат, коли ми до нього приходимо, -
він постійно нас підживлює.
Ви самі знаєте, скільки артилерії їхньої б’є по нашому цивільному населенню.
Я розумію, що вчорашні чотири «Гіацинти»
сьогодні врятували комусь життя.
А може, навіть не одній людині, бо сам бачив, скільки швидких їздить.
З них 80 % цивільних.
Ось це от найперше.
Ми повинні максимально зберегти
безпеку нашого населення.
У них є така погана звичка - відпрацювання планових цілей.
І це стосується населених пунктів.
Тобто у будь-якій незрозумілій ситуації
вони просто гатять по наших селах.
Просто тупо без розбору.
Вже дуже багато разів ми це спостерігали.
Не має значення, звідки були приходи чи не були.
У них є планові цілі - десь по селу.
І не має значення куди.
І просто тупо прострілюють. Вони гатять там...
Можуть «аля» по наших позиціях.
Там, наприклад, стоїть позиція десь за селом.
Там за кілометр.
Але вони не знають. Не можуть влучити.
І гатять тупо в село.
Ми дуже багато разів таке вже бачили.
Це аж бісить.
Я дуже хочу зловити Т-90 «Прорив».
Я знаю, де він катається. Я знаю, де він перебуває.
Ми обов’язково доберемося до нього.
Дуже хочеться вбити Т-90 «Прорив».
Аналогів немає.
Як за 60 тисяч ми спалимо нісенітницю...
Скільки він там?.. Мільйонів 10?
Якщо не більше.
В принципі, ми на гроші переводимо вже після виконання роботи для приколу.
Відкриваємо гугл.
У росії ця техніка коштує 35 мільйонів.
Але його експортна ціна 50.
Там ТОР оптичний.
І мій улюблений жарт:
«Стривай, він же на території України. Отже, експортна - 50».
Він просто універсальний солдат.
«Мавік» третій.
Ти ж розумієш, якщо на позиціях у хлопців є «Мавік»,
вони онлайн постійно дивляться, де виродки.
І це дуже важливо.
Від такого там...
І до коригування навіть «Хаймерсів».
Він виконує своє завдання.
А все інше - це вже для приколу.
ВОГи на них кидати, ракети маленькі ось ці.
І таке інше.
Знаєш, самі DJI не знають, що вміє їхній «Мавік».
Ну дивися, ми зробили спарку.
Спарка додає нам часу в польоті.
У гарну погоду - до 80 % часу.
Мій перший «Мавік» жив 3,5 місяці.
Тобто 3,5 місяці день у день із Санею ходили, літали.
Падав, із корабля працювали.
У воду мало не падав.
Стукався, бився. Але він працював, він літав.
Вони працюють на певних частотах,
які системи РЕБ просто глушать.
Це ось радіоелектронна боротьба.
Що призводить?
Ну, просто втрата пташки.
Це завжди неприємно.
Це ось прямо такий шрам не серці.
Кожна пташка - це прямо боляче і прикро насправді.
Тому що ми самі добуваємо їх.
Самі для себе...
Збираємо на них і таке інше. Нібито купуємо.
Я не вважаю жоден «Мавік» розхідником.
Дідько, він упав до біса.
Або наші збили,
або трохи не долетів.
Підемо заберемо.
Якщо цілий.
Привіт, хлопці.
- Добрий день. - Добрий.
Я швидко батарею від’єднав від нього.
- Думав, може, рашистський. - Бачите, знаєте як.
Думав, рашистський.
Повністю цілий.
Батарея сіла, так.
Він із 15 кілометрів повертався.
Рашистську арту шукає.
- Вам дякуємо, що… - Давайте.
Щасти вам, хлопці.
Міномет.
Перед кожним вильотом я очищаю карточку.
Й останнім часом ми навіть у дрон не вставляємо карти.
Хоча, ти знаєш, у цьому нічого такого немає.
Ми знімаємо тільки їхні позиції й там себе.
Свої позиції ми не знімаємо.
Ну, в принципі, треба, мабуть, залишати їм для приколу.
Хай дивляться, як вони горять.
Через те, що в нас уже дуже гарні відносини з артилерією,
вони дають нам дані своїх артилерійських радарів.
«Хлопці, у нас там по знаряддю працювала з цього сектору стволка».
«Знайдімо».
А це вже, знаєш...
Ми вже настільки з артилерією зріднилися,
що це вже як особисте.
Хто стріляв по моєму другу,
завтра має бути знищений.
Точно так само, як артилерія
просто допомагала мені,
коли я лежав під своїм селом.
Вони стояли в селі.
Ми з ними за два тижні знищили 19 ББМ біля села.
Мої батьки, бабуся з дідусем
із села Новопетрівка, Снігурівського району.
І я завжди там проводив усі канікули, усе дитинство.
І так сталося, коли почали відганяти від Миколаєва,
фронт став саме по ось цьому каналу,
який іде через Снігурівку.
Це стало лінією розмежування між нами та орками.
І я дістався до села десь аж тільки наприкінці серпня.
І все.
І цього ж дня ми почали їх там бити.
Спочатку, коли ми приїхали, я за ними спостерігаю.
Вони так вільно ходять, такі всі важливі, важкі.
Через перші два тижні
вони або повзають, або бігають.
Провалюй. Біжи, мерзота.
- Ну чого ти відразу? - Колобок.
Може, людині в туалет закортіло.
Так, так, так.
- А ти його це... - Не дамо міномету їхньому стояти.
Ми їх б’ємо,
але вони не розуміють, що ми бачимо їх без очей, які там...
У селі.
Хоча я всіх сварив, кажу: «Нікому, ні з ким не спілкуйтеся. Ми всі самі розберемося.
Хто там виходив на нас і таке інше.
Не лізьте.
Не ризикуйте, ми все бачимо».
Ну, вони що робили…
Ми били їх, а вони заходили у село і били чоловіків просто за це.
Ось ви, місцеві, нас здаєте, наші позиції.
Тобто розуму навіть бракувало, що ми їх зовсім інакше бачимо.
Ми були в селі.
У жінки всю окупацію провисів прапор України у дворі.
До неї заходили, казали «знімай».
Вона каже: «Та хоч убий, мені однаково. Ви тут ніхто.
Я вас не чекала. Тут Україна».
Справжні. Херсонські. Поки їхали, дідусь нас зупинив.
Подарував нам такий смаколик.
То вже херсонські.
Ми вже близько.
Якщо зараз запитати, мені здається, у кожного другого,
третього українця хтось загинув на цій війні.
І я дуже сподіваюся,
що всі це пам’ятатимуть. Усі пам’ятатимуть життя хлопців.
Дітей.
Жінок, які віддали життя за цю перемогу.
Я буду й доньці завжди розповідати, що трапилося.
Буду онукам завжди розповідати, що трапилося.
Ми не зобов’язані, ми мусимо все це пам’ятати.
До чого це все призводить.
Як це може бути.
І що довелося віддати заради перемоги.
Я трохи змінився.
Характер, звісно, все-таки набагато жорсткішим став.
Те, на що я звертав і приділяв більше нервів до війни,
зараз мені здається «пф».
Тобто навіщо навіть було просто про це думати, заморочуватися.
І якісь навіть великі проблеми, які були в цивільному житті,
порівняно з тим, що зараз,
мені здаються просто якимось дитячим белькотінням.
Я нормально почувався до цього. У мене були дорогі автівки.
У мене було дороге все.
Зараз через потреби я навіть продав свій автомобіль,
щоб там далі забезпечувати сім’ю.
Тому що, ти знаєш, ми не на забезпеченні.
Не на забезпеченні, тому що ми можемо бути там, де ми корисні,
а не перебувати на якомусь вузькому...
Ти знаєш, навіть душа не болить.
Я знаю, що ми нашою командою дружною
заробимо гроші після війни просто…
Так, нелегко, але заробимо.
Вони прийшли, пішли.
А ось те, що ми робимо…
Я з дитинства, знаєш, любив у школі два предмети.
Історію та українську мову, хоч я і розмовляю зараз російською.
Я дуже люблю нашу державу.
І дуже люблю нашу історію.
Просто максимально.
І те, що ми зараз робимо, - ми всі ввійдемо в історію.
Талісманчик у нас такий.
Причому з Німеччини прислали.
- Це Серьогіна. - А, Серьогіна.
Твоя мала подарувала.
Вони там до замків якихось їздили.
То, каже, там майже на кожному замку прапори України висять.
Підняті на вході.
Тобто наскільки вони там підтримують Україну.
У мене дружина теж виїхала до Польщі.
Каже, на кожному будинку український прапор висить.
Так…
Поляки, по-моєму, самі не очікували, що будуть так підтримувати.
Так.
Про що я мрію?
Про Героя України.
Хочу хоч якось увійти в історію.
Моя сім’я і так пишається мною.
А я ще хочу, щоб вони дивилися на це
й завжди пам’ятали: «Мій тато - герой».
І моя донька в садочку і в школі ходила й не говорила, що тато військовий.
Хоча вона й зараз каже, що герой.
Ну, як каже Лілу Даллас: «Мультипаспорт».
Ось доказуха. Мій тато - герой.
І в нас із Серьогою навіть прикол є: «Та скільки їх треба напалити?
Дайте норматив, скільки треба знищити, щоб одержати, будь ласка».
Все інше… Слухай, усе інше можна купити, продати.
Знайти.
А це ось...
Так, це треба тільки заслужити.
Чесно, найбільше, чого хочеться, - це не передати цю війну своїм дітям.
Ось за це стоїмо до кінця.
Непереможних ніколи немає.
Все має властивість закінчуватися.
Все.
І людський ресурс.
І механічний ресурс.
Але ніколи не закінчитися воля до перемоги.
Наша віра.
Наша віра в перемогу.
То гатимо русню.
Поки вона не усвідомить того, що вона наробила.
Ось так наші дні минають.
Від заходу до світанку.
Коли будуть гарні погодні умови, ось так от тупо кожен день.
Тим паче нас троє, знаєш.
Сєрий колись поїхав. Він у нас частіше виїжджає.
Але коли ми всі втрьох ось так - це взагалі рознос.