Взагалі мені дуже хочеться в Нью-Йорк на Мангеттен.
Я там був колись до війни.
Зранку побігати в Централ парку.
Хочу екскурсію на вертольоті над Нью-Йорком.
Издеваешься, а...
І ще хочеться трошки серфінгу в Індійському океані.
- Да.. - Раз, два, три.
Можливо якась Шрі-Ланка, щось таке...
Випити кокос,
жарені креветки.
Свіжий ананас хочу.
База для ретриту.
"Мы готовы показать вам, что значит для Украины
настоящяя декомунизация".
Всі ми тут, наші військові тут.
Русский военный корабль, иди на..
Мене звати Андрій. Позивний "Турок".
Я військовий медик з підрозділу Flash.
Flash - це наш добровольчий підрозділ,
який займається медичною евакуацією поранених з поля бою.
- Ми одного забираємо? - Да.
А, лежачих ще.
В нього тільки рука.
Турнік послабляли?
Так, зараз знову затиснули.
А що, почало текти, да?
Да, трохи начало капати..
Давай, друже, іди сюда зі мною..
Евакуація вона...
Її можна поділити на декілька етапів.
Є перший етап, коли
вона відбувається безпосередньо з місця, де отримано поранення.
З позиції да. З поля бою.
До певної точки в жовтій так називаємій зоні.
Де вже інші лікарі
перехватують цього пораненого.
І везуть вже в найближчу лікарню.
Ну, лікарнею це назвати важко,
тому що це переважно якісь деокупованні
міста, в яких ще нічого нема. Всі будівлі без вікон, без дверей.
Там формується такий стабілізаційний пункт
називається "став.пункт".
Тобто там також працюють лікарі волонтери.
Там така тіпа мікро-лікарня скажем, де надається
первинна допомога, вже більш кваліфікована.
Допомога, яка спрямована на стабілізацію пораненого
і вже звідти він їде реально в лікарню,
де вже працюють цивільні лікарі, які вже роблять йому операцію і т.д.
Тобто є от декілька таких ланок.
Ну звісно, що перша вона сама
небезпечна - це червона зона.
Потім іде жовта, потім іде зелена.
Ми переважно працюємо в жовтій зоні.
Все це дуже розмито на практиці,
ми розуміємо, що жовта вона і в червону переходить.
І тут не можна сказати чітко, що ось
на карті лінія "оце червона, а тут ти стоїш, отут уже жовта."
Тут уже можна без шолому стояти". Такого нема.
Плюс на різних ділянках
бойових дій дуже відрізняється.
Наприклад, якщо ми працювали на Харкові,
то ми везли хворого одразу в лікарню.
В міську. Тому що відстань
там декілька кілометрів.
І бойові дії йшли
безпосередньо вже біля міста. Тому коли ти забираєш пораненого,
ти вже фактично в'їжджаєш в місто і везеш його просто в госпіталь міський.
Якщо ми говоримо зараз про Донбас,
то ми розуміємо, що там найближча лікарня це 100 км.
Тому ми веземо
до стабілізаційного пункту, а звідти його вже везе інший екіпаж,
який працює чисто на цих перевозках, він його везе вже
в лікарню, там скажем, в Краматорськ.
В нього значить ***
затьмарення свідомості, плюс є трошечки амнезія, начинає провалюватися.
- Адецитрон 8 ввів. - Угу.
- Дексометазон. - Угу.
Грам транекса і трамадол.
Ногами упирайся, тебе будет классно.
- Есть? Все? - Да, нажимай.
Давай пошли.
Йому красний, красну пірамідку під голову, під шию.
Як це взагалі відбувається: На карті
наносяться певні точки, умовні,
які знають ми, знає командування,
знають медики першої ланки.
І дивлячись від того де
відбувається бій, і де отримане поранення..
Наприклад, є там трьохсотий
там на такій то зоні
нам говорять точка там
М 44, наприклад, да..
Ми розуміємо: "Ага, це точка, це якраз
виїзд з лісу, там де якась стара мельніца".
Все. Ми всі знаємо, що це за точка,
ми туди виїжджаємо.
І паралельно в той же час,
медики з червоної зони виїжджають нам на зустріч
вони вже везуть цього пораненого.
Ми зустрічаємося там, вони нам передають
безпосередньо вже в нашу швидку, тому що на тій червоній зоні
працюють або пікапи,
або якісь хамери. Тобто це така техніка більш прохідна.
І там не надається ніяка кваліфікована допомога,
окрім турнікету,
якихось таких от речей.
Самих перших базових, які чисто спрямованні, щоб людина не втратила кров.
Ложись, ложись, ложись..
Зараз ми розберемось з твоєю ручкою.
Приподыми чуть этот, наверное, сразу..
Есть, все.
- Так, подымаем его? - Да...
Раз, два, три.
Коли нам його передають
ми вже починаємо знову повний огляд,
ми вже зрізаємо одяг.
Ми можемо якісь нові там поранення побачити.
І наша задача
з цієї жовтої зони доїхати то стаб.пункту.
Це теж небезпечна зона, тому тут треба
і швидко доїхати.
Але треба і швидко надати допомогу.
А інколи під час руху надавати допомогу ти не можеш.
Ну деякі маніпуляції ти не можеш зробити, тому що машину сильно трясе.
Ну доріг там нема, ви ж самі розумієте.
А *** ***, издеваешься...
Держись, братан, держись.
Тут у нас є три людини в екіпажі: Це водій,
і два медики. Я і ще один медик.
З однієї позиції треба їхати швидше, тому що ти
не хочеш, щоб прилетіло, і хочеш швидше людину довезти.
З другої сторони тобі треба працювати, ти не можеш
просто як таксі його відвезти. Тобі треба зробити реально
ряд якихось процедур.
Тобто ми постійно нашого
водія просимо зупинитися або
повільніше їхати, щоб у вену попасти.
Або щоб накласти якусь шину, бандаж.
І от так от ми в чотири руки працюємо.
І це добре, коли є один поранений. Поранений одночасно.
Тому що може бути їх три, наприклад,
на одному виїзді. І тоді вже стає питання..
Ти повинен вирішити, кому ти будеш надавати в першу чергу,
а кому можливо взагалі не будеш надавати.
Ну якщо там це легке поранення, наприклад.
То ми зразу повинні оцінити стан кожного і прийняти рішення.
Така імпровізація постійно відбувається.
Все, ми тоді щас попрацюємо з...
Що тебе турбує, болить розкажи.
Голова крутиться. Ще був в шлемі ***...
А.
- Поняв. Каста в тебе нормальна була. - Слава Богу ***.
- Вона сама проста така. - Проста.
- І це саме класне було. - Да?
- Да. - Чого?
Вухо спасли.
Вона.. пуля пробила каску.
А ще ж поняв, де вухо ще є одна защита. І отам застряла.
Медики, який в жовтій зоні
це медики, які не
приймають участі у бойових діях безпосередньо.
Тобто в них немає там бойових місій, там якихось задач.
Вони займаються суто медициною,
але потенційно вони можуть, якщо буде якесь.. ситуація, якесь
бій, то вони мають для цього зброю.
Захист, шоломи, плитоноски і т.д.
Ніхто не очікує, що ти там підеш на якусь супер місію.
Там я не знаю.. на штурм села.
Вони завжди трошки стоять на відтяжці, тобто пару кілометрів
від зони де бойові дії.
І я одразу запам'ятав, що медики - це ціль номер один.
Ще в Києві, в березні, коли ми на перший виїзд збиралися
я собі найшов такий патч,
шеврон.. червоний хрест там.
Наклеїв так знаєш, тіпа такий ось. Все, я медик.
До мене зразу підійшов один з бійців,
підійшов, зняв зразу. Говорить: "Чувак, це так не працює".
Всі ці такі яркі ознаки, що ти медик треба забирати,
тому що це ціль номер один для снайперів.
Є там ознаки більш закамуфльовані.
Це не буде велетенський червоний хрест.
Є хрест, який зроблений там в мультікамі, в таких тонах більш там.
Бежевих, коричневих.
В принципі, підрозділи з яким ти працюєш вони ітак знають
хто в них медик, вони з тобою знайомі.
Не перший раз побачились на полі бою.
Медиків, які працюють на евакуації
в жовтій зоні, які десь там чекають..
То були такі історії,
що їх вичислили. Накривали там і мінами, і артилерією.
Тобто, на жаль, таке є.
Бувають моменти, коли ти просто чекаєш на точці евакуації,
що тобі пораненого не привезли.
Це може бути година-дві.
І в цей час ти чуєш як
свистять туди-сюда міни або снаряди.
І ти не можеш поїхати..
Люди до тебе зараз приїдуть,
ти повинен чекати, ти просто шукаєш якісь
окоп або якійсь погріб, щось таке де можна сховатись.
*** Думав то наша.
Она как будто бы от туда летела.
- Так от туда летела, только это не наша. - Слышно ж было выход.
Саму таку жесть я пройшов з людьми, яких я не знав до 24-го.
Ми з ними зараз зріднилися і ми з ними працюємо так прям активно.
В моїй бригаді
є медик Кирил, позивний Шум
і водій Олександр, позивний Ку.
Причому Ку без "м". Дві букви.
К У.
Є таке поняття "побратими".
Но ви вже фактично стаєте друзями,
тому що ви проводите дуже багато часу разом.
І ви на одній хвилі.
Спільні цінності.
Бувають якісь там дискусії, можемо
десь посперечатися. Є там моменти в яких ми не сходимось, наприклад.
Але глобально ми
працюємо як один механізм. Це дуже допомагає, тому що на війні
немає місця істерикам. Це не та історія.
Мені треба піти наперед ще, попрацювати.
Я пацану спереді...
Я тільки катетер поставив. Там в голову тоже снайпер через цей..
Через каску. Там контузія. Ну закрита черепно-мозкова травма.
Давай тогда его, и уже едем, потому что уже много..
Уже много времени.
Є певна ділянка фронту на якій працює три батальйони.
Батальйон там скільки.. 300, 350 людей приблизно.
І там 30 медиків.
Ну я думаю їх там менше, ніж 30. Там десь 20.
А нас, бригада, яка евакуює
в жовтій зоні умовно..
Нас 10 чоловік
на цьому напрямку.
Тобто нас три екіпажі по три.
І один це зв'язківець, який на раціях координує весь рух.
І получається, що ми обслуговуємо тисячу бійців.
Може там 900.
Ну, ми ж розуміємо, що одночасно всі 900
поранення, слава богу, не отримають.
Наприклад, іде бій. Це може бути..
Вдень там 30 поранених, наприклад.
І це на нас, на три екіпажі.
Часто ми шуткуємо і приколюємося навіть під час
там якоїсь складної роботи.
Тому що це якось розряжає
обстановку. І трошки пораненим стає легше.
Брат, ты тут так не загоришь.
Солнца нет.
Мне тут веселее пока что.
У нас був один поранений, який
дуже такий був серйозний. Дуже переживав. В нього там сильне поранення ноги.
І турнікет був затягнутий, і він...
Я так розумію собі там..
Вже сам накрутив, що йому ногу відріжуть.
І він дуже переживав і просив, щоб ми йому послабили цей турнікет.
В процесі коли ми там
надавали допомогу, ми вже зробили певний
ряд дій, які нам дають можливість його послабити.
І коли ми йому послабили все, він зразу змінився, він почав
посміхатися, почав приколюватися.
Шуткувати, розговорився.
Тобто от для людини було це важливо.
А ми почали з ним далі теж там жартувати.
Весь час жартували, приколювались.
Ми вже майже під'їжджаємо до лікарні, він говорить: "Блін, хлопці, я б ще з вами
тут побазарив би, мені так прикольно".
Лежить собі. Ну він вже зігрівся, ми його накрили термоковдрою,
печку там на всю катушку.
Вже ногу послабили. Там затампонували, все перев'язали.
Він вже знає, що ногу не відріжуть, і типа життя налагоджується.
А, до речі, в лікарні,
куди ми привозимо на цих стаб.пунктах,
там теж лікарі всі з таким от гумором.
І до бійців, і між собою. Тобто там тоже така атмосфера дружелюбна.
Немає такого прям.. жорсткості.
Якоїсь бюрократії медичної.
Так там ногу сюда, там руку, то, се.
Тобто вони завжди якось приколюються.
Я думаю, це теж пов'язано з тим, що
по цій лікарні теж прилітає періодично.
І ця обстановка вона
повинна якось розряжатися. І от гумор це якраз
те, що потрібно.
Є одна ситуація так супер жоска.
В якій ми врятували бійця, але він через два дні помер.
Було дуже важке поранення.
Це був постріл танку. Там велика на нозі.. дуже велика рана.
Через яку він втратив багато крові.
Він двічі помирав в машині. Ми двічі запускали йому серце.
І він починав жити. Ми там в нього
по дорозі в лікарню
залили все, що тільки встигли.
Щоб поновити кровотік.
Ми його привезли живим в лікарню, його далі там почали лікувати..
Ще заливали кров.
Там навіть пішла частина людей здала кров.
Отак в реальному часі прям здала, і зразу же йому залили.
Була надія, що буде все ок.
Але потім через два дні ми дізналися, що
все одно сильно важкий був, і не змогли..
Не вдалося.
Були більш такі
легкі умовно пора.. ну як, вони важкі..
Трошки легше, ніж цей випадок, але теж важкі.
Теж з великою крововтратою, теж з..
Великими ранами там і на ногах,
і на руках.. теж танк, до речі.
І молодий хлопець був, років 20.
Він живий, все ок і..
Наскільки я знаю, навіть ноги цілі, ну не ампутували.
Але такі великі були сильно поранення.
Врятували, можна сказати, життя. Тому що, якби десь щось пішло не так..
Десь якась затримка.. це все дуже впливає..
Велика крововтрата - це такий стан, який дуже
швидко може трансформуватися в смерть.
А чого він в перчатках?
Та бо він бойовий медик.
Твою мать..
Медики, які працюють в червоній зоні
їх називають ще бойовими медиками
вони в першу чергу бійці.
Це повноцінний член команди, який
в першу чергу виконує бойову місію.
Але якщо хтось поранений,
то він надає допомогу.
Він не має там вищої медичної освіти
чи середньої медичної освіти. Це просто солдат,
який пройшов там
додаткову якусь спеціалізацію по медицині.
Рівень цієї підготовки дуже-дуже плаває.
Ну от в нашій зараз ситуації, в нашій війні.
Є хлопці, які там
дуже мало чого вміють, є, які прям дуже круто працюють.
Там є люди, які, наприклад, були якимись фельдшерами.
Закінчували медичне училище.
Потім попали на війну як бійці.
І вони получається вже можуть надавати більш кваліфіковану допомогу.
Але глобально вони позиціюються як просто бійці.
Які там ведуть бій.
Медики, ну треба розуміти взагалі концепцію,
що медиків завжди бережуть, тому що їх
не так багато.
Їх не вистачає. Якщо є втрата медика
то дуже важко знайти йому заміну. Тобто підготувати
новий кадр.
Якщо бачать медика, то його будуть усувати першим.
Тому що це зразу дуже послаблює сили противника.
Раз, два, три.
Якщо окремими словами описати війну, то це
я думаю.. біль..
Холод, бруд,
кров..
Но позитивного я думаю тут теж можна побачити багато.
Ну це що стосується відваги наших воїнів.
Їх якогось братерства і такої незламності.
Таке заїжджене трошки слово.
Але дійсно, коли ти дивишся на людей, які там
умовно сім днів сиділи в окопі.
Там йшов дощ, вони всі брудні.
Промоклі.
Але вони не ниють, як вони змучилися.
Вони прийшли там, попросили сигарету.
Хтось там сказав: "Подивись, в мене тут щось нога болить".
Зайшли в інтернет, і поїхали далі.
І ти розумієш, що це якісь реально сталеві люди.
Чуваки, які налаштовані так
серйозно і до кінця.
Коли це бачиш, це реально круто.
До 24 лютого я був
і є лікарем-стоматологом.
Лікував людей,
тобто займався суто цивільною медициною.
Я родом з міста Бердянськ
Запорізька область, Азовське море.
Місто наше зараз в окупації.
Там я народився, але потім переїхав вчитися в Київ.
В медичний університет.
Ну і в приципі, вже останніх сім років
я живу в Києві.
24 лютого
прокинувся від того, що в мене дзвонить телефон мобільний.
Співробітник з минулої роботи:
"Доктор, там почалась війна,
ви що спите?"
Дивлюся у вікно
і бачу, що багато людей вже вибігають з під'їздів з чемоданами.
Відкриваю телеграм, дивлюсь новини. Розумію, що
реально починається війна.
І для мене це був такий удар...
Ну я не був готовий вообщє..
Я заперечував це, сміявся, коли люди розказували, що буде війна.
Я вірив, що не буде
оцьої піхоти.
Точно. Думав, якщо буде війна, то це буде там три ракети.
Хакерська атака, у нас все ляже і все, зайдуть і все візьмуть.
Сильно переоцінив мабуть ворога.
Але коли
полетіли вертольоти на Гостомелі.
І коли ці гвинтокрили через один збиваються і падають
і вже в Київський області заходить техніка, піхота.
Тоді я зрозумів, що несеться вже серйозно.
Реально боротьба буде.
Мене ця ситуація, цей ранок він дуже сильно якось змінив.
Тобто якщо для мене до цього було там на першому місці це там
кар'єра, приватна практика. Скажем так, жив роботою.
То в цей момент я зрозумів, що робота вже взагалі мене не цікавить.
Стоїть питання ну реально..
Нашої ідентичності, нашої незалежності.
Це не просто гучні слова, які ми могли казати до 24-го, це вже реально
тупо та історія, яка відбувається. І треба,
скажем так, вписуватися в якомусь форматі.
І моя практика - вона почекає.
Тоді я ще не знав, що я прям поїду на передову.
Десь місяць, до 26-го числа..
Приблизно 26, 28 березня
я зайнявся волонтерською діяльністю.
Я почав там якісь броніки купляти,
якусь медицину мені почали мої знайомі, родичі з Західної України присилати там.
Коробки великі з медициною.
Я це все далі роздавав.
І саме в цей період мої батьки були в окупації.
Батьки були в Бердянську на момент початку повномасштабної війни, але
десь через місяць 25l26 березня вони виїхали в Київ.
Коли я прийняв рішення їхати на передову.. це так склалося, що
буквально день в день. Коли мої батьки повернулися,
у нас був тоді перший виїзд бойовий по Київський області.
На територію десь Бориспіль. Оця от зона.
Там ще були орки і
бойові підрозділи їздили туди виконувати завдання.
І ми з ними їздили як медики.
І перша розмова з цього приводу з батьками
якраз відбулась от в цих датах.
Ну ясне діло, що вони не дуже зраділи.
Вони не очікували взагалі, що я якось буду приймати участь в цих речах.
І мені прийшлось так досить хитро цю інформацію подати.
Я сказав, що я буду в жовтій зоні. Це супер безпечна зона,
де нічого не відбувається, де нічого не прилітає.
Ми просто станемо там десь
в стороні. Будемо стояти, чекати, якщо буде хтось поранений.
Нам по рації скажуть, ми під'їдемо, заберем.
І вивезем.
Вони бачили, що я цим цікавлюсь, що я дивлюся
зранку до ночі на ютубі різні відеоролики
по тактичній медицині,
про алгоритм надання допомоги.
Плюс уже тоді я собі почав купляти екіпіровку
там якісь штани перші знайшов.
Тоді були магазини взагалі пусті, нічого не можна було купити.
Ні розмірів, ні там кольорів. В мене там все різнокольорове було.
І в мене вже квартира там наполовину заповнена екіпіровкою.
То я думаю вони зрозуміли, що
це Києвом не закінчиться, і що скоріш за все ми поїдем далі.
В наш підрозділ я потратив через свого друга,
його звати Вова.
Керот позивний.
Він до речі теж лікар-стоматолог.
І він вже тоді
був частиною підрозділу,
а я ще тоді був волонтером.
Якраз у них була потреба ще одного медика,
щоб було два екіпажі. Бо у них було
якби півтора. Скажем, ні туди, ні сюда. А було дві машини.
Було дві швидких. Це люди, які
теж були цивільними до війни.
Я стоматолог,
Вова тоже стоматолог і два водія.
Тобто ніхто не служив до цього, ніхто не був в АТО.
Це чисто, можна сказати, реально люди
з дивану встали фактично, прийшли, сіли
почали розбиратися в питанні. Було бажання цим займатися.
Був бойовий підрозділ
за яким ми закріпилися.
Тобто це були хлопці, які вже виїжджали прям чисто виконувати бойові задачі.
Ну раз ми вже починаємо да там..
Заходити серйозно в цей процес,
то треба себе якось ідентифікувати.
Нам потрібна назва і
шеврон-логотип.
І ми коли брейншторм проводили,
то я навів приклад, що у нас задача
це швидко евакуювати людину.
Тобто евак має бути швидкий і якісний.
Ну і ми там думали різні варіанти, зупинилися на "Флеші".
З коміксів ну Флеш
це чувак, який там дуже швидко пересувався.
І якраз у парамедиків
там в швидких у них є теж оцей
такий знак як молнія.
І з'явилася у нас отака от концепція.
Ну і пішло поїхало.
В Києві вже тоді більш менш ситуація
стабілізувалася. Стало питання, чи ми їдемо далі.
Ну як і в житті на війні, ти коли приїжджаєш
ти обростаєш різними зв'язками.
Тобі починають писати люди, там хтось кудись запрошує.
Хтось пропонує там попрацювати, тобто...
Так ми познайомилися з Кракеном з підрозділом на Харківщині.
Почали з ними працювати. Ми досі
спілкуємося, вони такі
чуваки міцні.
Главное не урони. Ко мне боком
красава выдержал
нога болит правая ***...
Чуток потерпи там будет...
Ну треба розуміти, що перед тим як
надавати допомогу у вже бойових умовах,
в мене були певні курси, які я проходив.
Це п'ятиденний такий курс.
Від госпітальєрів ми на той час пройшли в квітні.
Де ми розібрали всі етапи, всі нюанси.
При різних типах травм як треба
надавати допомогу, з чого починати.
Яка пріоритетність, тобто все це ми відпрацьовували.
В принципі ми знали весь алгоритм.
Тут стояло тільки одне питання як ти себе поведеш,
коли це буде реальна історія.
Привозять там до тебе пораненого,
там кров, грязь, там одяг цей.. Тобто
в тебе два шляхи: Або ти
спіймаєш ступор, і ти будеш стояти, дивитися і не знати, що робити.
Або ти включаєшся в роботу.
І цей бар'єр переступаєш.
Коли ти один раз його переступив. Все. В тебе питання закрите.
В тебе вже не буде проблем, ти вже будеш там другий, третій раз.. ти будеш працювати
відключаєшся і..
Займаєшся конкретною роботою. Ти знаєш, що тобі треба зробити.
Такий от алгоритм.
Мені медичний бекграунд допоміг, тому що мед. університет це
все одно якась база медична.
Після стоматології було звичайно
важко і незвично, тому що стоматологія це така..
Більш ювелірна, да..
Робота..
Ти працюєш з дуже маленькими об'єктами.
Переважно там під спеціальними мікроскопами
тобто це така делікатна робота.
А тут все "диш-диш, гугух".
Тобто там ніхто не церемониться. Ножиці, розрізав штани там
перелом, кров там.
Спочатку я там це так робив знаєш..
Все акуратно, тихенько. Потім зрозумів, що це просто
несуттєво, це трата часу і..
З часом у мене трошки перебудувалися оці
мануальні такі навички, і..
Вже почали там все робити швидко, тому що тут
важлива швидкість.
І чіткість дій.
Рука болит..
Ти йому доступ вже зробив?
Ну он слабенький. Нащупать не могу поставить.
Друже, а в тебе як ноги?
- Цілі? - Да.
- Нє, в плані ран. - Да, да.
А ну сними ботинки.
Ми перші свої кроки робили теж багато помилок.
В якому плані: Нам привозили турнікети,
там коробки..
Це якісь ноунейм бренди.
Ми на них дивилися, розпаковували,
юзали, тестували вродє би.
Там на ногу ти закрутив, о, клас. Все працює.
І тоді вже пішли перші відоси на Фейсбуці
про те, що
ноунейми юзати не можна, тільки сертифіковані.
Там перелік, там CAT, SAM і т.д.
І ми тоді так досить скептично до цього відносились,
тому що у нас досвіду не було дуже,
ми дивилися і не розуміли, чого це люди там сильно так запарюються.
Що це саме САТ потрібен, тому що все інше не працює.
Ми брали собі закручували на нозі, розуміли що
нога німіє, тобто він тримає.
І ми не розуміли навіщо ці понти.
З цим САТом.
Але потім з часом, коли ми побачили, що
реально в бойових діях є турнікети, які не працюють.
Є багато підробок, які
виглядають так само.
Ти їх закручуєш, вони лопаються.
Або навіть якщо не лопаються,
то вони можуть з часом, наприклад, через 10 хвилин
послабитись, ти навіть це не помітиш. І рана почне знов кровити.
Ти можеш також цього не помітити,
людина буде втрачати кров, а ти будеш думати, що ти все класно зробив.
І поки ти довезеш до
до стаб. пункту, до найближчої лікарні скажем.
Вона може втратити ще там якихось
500 мл крові, які можуть критично вже
зіграти роль.
Ну з турнікетами це була теж
отака певна еволюція. Ми на неї потратили десь там можливо місяць.
Тому що в нас було різних багато. І китайські, якісь турецькі.
Але джгутів, отаких от як у росіян у нас не було. Ну я не бачив, якщо чесно.
Ні в кого, ні в бійців..
Навіть натяку, щоб якась коробка десь збоку з джгутами стояла такими
ну у нас такого не було.
На початку війни
нам багато давали волонтери.
Тоді був дуже сильний дефіцит,
і ми тоді працювали там такими більш
простими і не зовсім можливо якісними
девайсами.
Зараз всього цього достатньо.
Тому це круто. Ми вообщє не
не запарюємся з цього приводу. Ми знаєм, що ми їдемо, у нас є тупо все.
Батальйон госпітальєрів з яким ми працюємо
це закуповують через донати.
І ми, наприклад, їдемо на ротацію.
Ми заїжджаємо на склад, ми знаємо, що ми їдемо там на два тижня.
Нам треба взяти з собою там такий-то перелік
Ми приїжджаємо, набираємо все це.
Всі останні фішки, які в принципі в світі існують
по тактичній медицині, вони зараз в Україні є.
Девайси, які дуже ретельно продумані, які там
тисячу експертів
там в Іраку тестували, в різних війнах.
Ну американці переважно.
І от в таких підрозділах як наш
ми все це використовуємо.
Мені здається кожен військовий собі уявляє так,
що буде, якщо мені сюда попаде, якщо сюда,
а якщо цей, а якщо я помру.
Тобто всі це прокручують там
двісті раз. Ну тобто все одно ти про це думаєш і..
Морально готую, але слава богу...
На практиці цього не відбувалось.
Я вірю в те, що вдасться
пройти вообщє без
без травм. Не знаю, чогось в мене є така впевненість.
Ну в мене є да, в мене є на плитоносці декілька таких оберегів.
Основний ритуал це вдягти каску і бронік.
Це саме важливе мені здається.
Ну плюс хрестик я ношу.
Мабуть самий основний оберіг.
Ну в кожної людини є якісь свої там моменти.
Які ще були там до війни.
В мене є один оберіг
тут на руці зав'язаний.
Це мені вообщє я не знаю.. рандомна жінка
в Гуляйполі..
Ну вона здається там чи психолог військовий..
Щось в такому.. ну не прям там цивільна.
Вона взяла руку, така мені зав'язала, говорить,
все, оце тобі я пішла. І ушла.
Ну і я з тих пір зрозумів, що це щось
таке незвичайне, я його не знімаю.
Це такі обереги, їх багато військових носить.
Це такі червоно-зелені.
Плюс в мене є на плитоносці декілька речей,
які мені друзі подарили.
Це такий кусочок сталі з Азовсталі.
На ньому там тризуб намальований.
І є ще червона така
тоже ниточка по типу як на руку,
але я її туди вдів на плитоноску.
І ще є такий медальйон,
який створив і продає 47 бригада Маркус Валерій.
Там така як тіпа сокира.
Древній оберіг.
Вірю, що це якась штука, яка оберігає.
Ну взагалі цей весь рік він
такий дуже насичений.
Виходить, що війна це основна робота.
А оці такі паузи,
коли я вертаюсь сюди, щоб відпочити
я починаю працювати стоматологом.
Тобто це такий відпочинок на якому ти працюєш.
Ну це необхідно, бо без стоматології
в мене сам по собі бізнес... він буде дуже швидко занепадати.
Є пацієнти, з якими треба тримати конект.
І які тебе чекають.
Плюс це гроші, які треба заробляти, тому що
ми як добровольче формування не отримуємо зарплат.
Там соц. якихось гарантій, виплат і т.д. тому
ми живемо чисто за свої гроші, які там
заробляємо в цих паузах
або там на якісь збереження, які в нас є.
Тому основний акцент, коли ти повертаєшся сюди - це робота.
Плюс паралельно це спорт.
І просто погуляти там інколи навіть по місту.
Частіше за все хочеться самому.
Я катаюсь туди-назад.
Я бачу як мені важко переключатися.
Тобто я приїхав сюда,
дивлюся там ці дорогі машини,
там ці ресторани, цей запаркувався як мудак. Мене це дуже все бісить.
Там, наприклад, навесні мене це прям виводило
капітально. Не знаю, якесь
таке дуже
гостре відчуття справедливості буває.
Ми дуже
спочатку дали високий такий рівень поваги до військових.
Згадайте там
березень, лютий.. військові це прям боги.
Скрізь без черги. Там просто тільки типу втримайте ворога, тому що нам всім жопа.
Потім коли ми зрозуміли, що
в принципі Київ ми відбили.
Ракети ми вже збиваємо.
Вже десь там двіжуха на Донбасі, десь далеко.
Все, можна розслабитися, уже військові тут
тут він козел мене підрізав.
Тут вони п'яні ходили.
Там він автомат десь комусь показав.
Я це все бачу, навіть в своєму колі
спілкування, вже бачу, що люди починають трошки так
типу плутати берега.
Вони починають.. ну це може сильно жоско,
вони починають цей градус поваги падати.
Ну звісно, що військові, які прийдуть
вони, мабуть, претендують на те, що він буде досить високий.
Можливо хоча б якісь час. Потім плавно все це вирівняється.
І те, що я бачу там, і ті розмови
то я думаю, що ці люди вони да..
Вони коли повернуться, в них будуть певні проблеми.
З адаптацією, з соціалізацією.
Нам треба подумати як ми будемо це вирішувати.
Вже зараз я чув, що будуються
центри по реабілітації десь там
за містом. В якихось таких
природних умовах, де людина може приїхати, погуляти. Можливо, якісь басейн там буде.
Частина людей, які зараз, наприклад,
не воюють, не волонтерят, от вони можуть взяти
цю сферу під себе і
просто подумати як це все організувати.
І вже потрошку готувати. Навіть для тих, хто може вертається на ротацію
або якщо 300-та людина.
Там ампутація ноги. Він вже не воює, все.
Він вернувся. Його там пролікували.
Там зробили операцію, там протез-не протез.
Ну йому ж треба далі якось
вже починати лікувати душу.
Якраз я думаю, що
ці центри вже повинні відкриватись, по суті.
І хочеться попросити ще
трошки зібратися і потерпіти.
Бо вже всі дуже змучились. Всі хочуть швидше перемоги.
Вже стає набагато важче все це вивозити, але
хочеться попросити, щоб ми
не втрачали цей градус такий
боротьби, підтримували один одного.
І зараз, власне чому ми тримаємося
завдяки тому що в нас є прагнення до волі.
Основне це.. нам завжди
всю дорогу заважали бути
такими самоідентичними.
Нав'язували, що ми якась типу
гілка.. якісь малороси..
Ну короче, намагалися стерти цю ідентичність
і чим більше її намагались стерти, тим більше нам хотілося
всім розказати, що ми окрема нація. У нас є там
прапор, мова
гімн, якісь свої там..
Цінності, свій там одяг..
Це такі банальні речі, но..
Типу самоідентифікація така.
Вже в принципі весь світ нас знає.
Гучно заявили про себе, про свою позицію.
Я думаю, що далі буде
кльовий шлях. Тому що ми підґрунтя вже
сформували.
І далі буде просто розвиватися там економіка, айті.
Медицина, всі ці речі.
Знову ж таки, після того як ми все відбудуємо.
Все зробимо.
Но перспективи, мені здається, у нас круті. І плюс
коли в історії з'явиться графа, що ми перемогли
рашку, то це буде прям вообщє топ.
Давайте вже поставимо жирну крапку.
І будем разом всі святкувати.
І буде все кльово.