Я мрію
підкорити найвищі точки кожного материка.
- Славік! - Так.
Підкорити Кежбегі у Грузії. Перший п'яти тисячних.
З одним із своїх побратимів домовились залізти на Кіліманджаро.
Мрію дуже побувати в Ісландії.
Насолоджуватися гейзерами та чорним піском на пляжі.
Відпочину, перезавантажусь.
Ми готовы показать, что значит для Украины, настоящая декомунизация.
Всі ми тут, наші військові тут.
Мій позивний Армор. Я утримуюсь від оголошення свого
імені та призвіща та інших персональних даних, оскільки,
я з боєць особистого підрозділу та наші данні є конфендеційними.
Наш спецпідрозділ займається штурмовою, розвідувальною діяльністю.
Звичайний день нашого спецпідрозділу дуже сильно
відрізняється від того, де ми знаходимось в поточний момент.
Якщо, це, наприклад, якась масштабна операція,
до її реалізації - щодня підготовка.
Підрозділ - це не тільки штурмовики, наприклад.
Так, якщо штурмова операція планується.
Є штаб, який дуже багато працює.
Наприклад, оперативні офіцери, які планують операцію, аби потім...
там, штурмові, розвідувальні, тобто бойові одиниці реалізувалися.
Радіоелектронна розвідка слухає противника, збирає данні.
Паралельно, так само, має відбутися...
вивчення, скажімо так, інформаційного простору в тому числі, тобто...
факторів дуже багато і на кожен процес є люди, які займаються тими чи іншими задачами.
Якщо підрозділ знаходиться, наприклад, не в районі роботи,
є, наприклад, формування, відновлення сил, та для того аби
новосформовані колективи могли злагодитися, та
отримали нову зброю і привели її до бою, якщо з'явились
нові технічні засоби, аби опрацювали та вивчили їх.
От, і постійне тренування, тренування і ще раз тренування.
Справа збереження зброї, скибка, вистріл.
Ап!
На початку війни, доки ми знаходились у Києві, ми також багато працювали
в контр-диверсійному напрямку.
Тобто, ми виявляли диверсійні елементи всередині міста, та, власне
затримували їх і передавали далі.
На той період ми були залучені до цих контр-диверсійних операцій.
Як би так розповісти, аби не наговорити зайвого, але в той же час дати якусь відповідь.
Є певні технічні засоби, так?
За допомогою певних технічних засобів Сили безпеки й охорони мають нагоду дізнатися,
там, приблизне розташування тих чи інших елементів.
- За допомогою інших технічних засобів. - Це можна дізнатися прям дуже точно.
Ведеться спостереження та розробка цих елементів.
І потім планується операція.
Група захоплення бере цей елемент та передає у відповідні органи.
В Дніпровській області ми також ініціювали, організовували і, власне, проводили...
такі операції, аби менше
зрадників, менше ворожих навідників могли безкарно працювати на нашій землі.
Проводились, наприклад, ряд таких дуже цікавих
невеличких операцій. Так, грубо кажучи.
Коли там декілька наших хлопців з дуже високим вмістом сталі між ногами
на приладах нічного бачення поночі залазили на високі точки.
Встановлювали за певною технологією камери.
Дуже хороші камери, правильні.
І завдяки цьому по лінії напрямку, де ми працювали,
був 24/7, було спостереження просто 180 градусів.
Ледь не в 4К якості.
От, це була небезпечна, насправді, історія тому,
що це було не так вже й далеко від противника.
Якщо бути точнішим, це було зовсім недалеко.
І от ряд наших хлопців, я перед ними прямо знімаю шолом.
Які ось це все розробили, придумали і реалізували.
Це дуже круті пацани, які такими своїми ідеями, креативом
і діями, насправді, дуже сильно наближають нашу перемогу.
Найнебезпечніший момент був під час однієї операції
про яку я, нажаль, поки що не можу говорити.
Давайте спробую завуальовано сказати.
У нас була операція на воді, скажімо так, без деталей.
І у нас почався вогневий контакт із супротивником.
На воді ти розумієш, що собі окоп не вириєш.
На воді у тебе є тільки безкрайні простори навколо.
Той момент, коли тобі максимально треба мобілізувати свою свідомість,
максимально мобілізувати усі свої навички та зробити усе, що у твоїх силах,
аби ти і твої побратими вийшли звідти живими.
Потрапляли у такі, скажімо так, засідки,
коли починали крити з усього.
І були такі моменти, коли по тобі працює орта,
коли тебе засипають градом, агресом, танчиком.
Я не знаю, що там тільки не було.
От і коли тебе зажимають прямо дуже-дуже, от
тоді казалось, що вже все, що вже виходу немає.
Але війна це не тільки скіл, це якась доля везіння.
В той раз, можна сказати, повезло.
Ну, в принципі життя складається з таких моментів.
І десь інколи везе, інколи на скілі витягуєш. Ну, якось так.
Ти можеш сто разів все максимально дізнатись про війну
але це не дасть тобі і 5% розуміння, що це таке є насправді.
Війна - це...
це виживання. Війна - це героїзм.
Це смерть, це страх.
Це боротьба зі страхом.
Війна, на мою думку, вона не стільки міняє людей,
скільки вона витягує з тебе усе те, що в тебе є.
Максимально проявляючи це та відкриваючи.
Тут, тут ти спускаєшся на землю і розумієш, який ти є насправді.
Не всім я був задоволений в собі, справді.
В чомусь я був приємно здивований, в чомусь я
просто затвердився в думці, що воно так і є.
До війни у мене була завищена самооцінка.
Мені здавалось, що вона була реалістична.
Зараз я розумію, що вона була завищена.
Я не можу сказати, що я якийсь Рембо, неймовірний Рекс,
яким я себе, насправді, до війни вважав.
Найголовніше - це, аби тобі вистачило духу,
скажімо так, це все щиро з собою усвідомити.
От, найголовніше - це залишатись відвертим з собою.
Ти не можеш тут грати якусь роль. Ти такий, який ти є.
Тому що, під страхом смерті і своїх, і близьких тобі уже людей,
це, в любому випадку, розкриє тебе таким, який ти є.
Якщо ти мужній, вона буде випробуванням твоєї мужності.
Якщо ти не зовсім чесна людина, вона обов'язково проллє
на це світло і для тебе і для інших. Навколо тебе.
Я би сказав, ще це гіперболізоване життя
максимально в крайніх його проявах.
Коли ми захищали населений пункт Соломочу,
я познайомився із усіма видами вогневого озброєння нашого противника.
Там були такі умови, що ми відчували себе доволі
беззахисними насправді, в той момент конкретно.
Обстріли були, ну, просто, кожні півгодини,
були винищувачі, були бомбардувальники.
Гелікоптери дуже запам'ятались.
Знаю, ну, якщо є звуковий постріл, то він буде
стріляти, але ти не знаєш, куди він попаде.
І ти сидиш і чекаєш, куди воно прилетить.
Також міномети 125, теж страшна річ, яка людей на шматки розривала.
Ну, і коли я це побачив, ці, цей запах сирої землі в окопі,
ці всякі жуки-черв'яки, які в землі порпаються.
Тому що ти сидиш на колінах і дивишся просто на землю,
в небі постійно кружляв орлан, коригувала артилерію.
Періодично залітала авіація, і прицільність
цих пострілів ставала все точніше і точніше.
В нас тоді вже були втрати, коли орта, коли ти чуєш, буквально,
як по звуку з кожним пострілом вони лягають все ближче і ближче.
Вот уже почало засипати землею буквально
і тоді у мене все життя проминуло перед очима насправді.
Я тоді відчув, що смерть, вона прям дуже близько.
Вона, ніби, дихає мені у спину.
Війна заставляє тебе цій страх, власне, пропустити через себе.
Прийняти його і навчитись працювати з ним.
Хтось повністю віддається йому, панікує.
І я бачив наслідки до чого це, зазвичай, призводить.
Це не найгарніша картина, м'яко кажучи.
Питання того, як ти виживеш, як ти проявиш себе на війні
фундаментально будується на тому, як ти будеш діяти, коли відчуєш його.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "ТІК-ТАК"
Цього можна, в принципі, навчитися, тому на всяких правильних тренуваннях,
коли там бійці повзають чи стріляють, біля них кидають вибухові пакети,
стріляють біля них, привчають до того, що буде гучно.
Війна - це завжди гучно.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "ФАРА"
Там просто м'ясорубка була, крайній рубіж до Києва.
Ну, так вийшло, що я 300-вся дуже сильно, мене евакуювали
і потім, з лікарні, теж хлопець з підрозділу,
його теж привезли 300-тим, і він каже, що позиції розбомблені, твоїх пацанів нема.
Ну, я в цьому пригніченому стані з контузією, майже нічого не бачив,
дуже засумував, тому що з хлопцями знайомі по 10 років
і тут така звістка.
Я розумів, що при тій м'ясорубці, кажуть, що там позицій нема,
вже нікого нема і хлопців нема.
Ми були готові, в принципі, до смерті і не розраховували на те,
що ми повернемось, от.
Але, все одно, морально ти не можеш до такого підготуватись.
Прям на 100 відсотків.
На наступний, чи через один день, в лікарню прийшли мої друзі з гайморитами.
Висохши, замерзлі приїжджають до лікарні, вони всі живі і я тоді ледь не розплакався.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "АРМОР"
І, власно, під час битви за Мощун,
нас, скажімо так, помітили і запросили до лав того спецпідрозділу,
в якому ми наразі знаходимось.
Пройшли відповідну перевірку, навчання и почали свій шлях.
24.02.2022
До початку війни я був IT-Project менеджером,
та, власно, працював в продуктовій та аутсорсинговій компанії,
що працювала на американський ринок.
Менеджер в IT, це не той, хто просто поганяє,
це та людина, яка бере на себе відповідальність,
збирая частину функціоналу з адміністрування роботи команди розроботки.
Я роблю так, аби проекти доходили до клієнтів вчасно
в зазначений термін, в зазначеному бюджеті та з зазначеною якістю.
І, хоч IT-ка, це така "рок стар джоб" справді,
мені було легко прийняти рішення про те, аби взяти зброю до рук,
адже, загалом, я її тримав і до цього.
Моя компанія друзів, які усі також є IT-ками,
ми були власниками зброї, як хоббі.
Їздили на полігон, справлялися з нею.
З своїми хлопцями були знайомі давно.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "ТІК-ТАК"
Я до 24 працював в IT-ці рекрутером, тобіш проводив співбесіди.
До повномасштабного вторгнення працював у галузі в IT-сфері.
Трохи "кодес", трохи "рекрутес", подорожував, кайфував,
і тренувався іноді зі зброєю.
Війна застала мене вдома з моєю дружиною,
приблизно в п'ятій ранку, якщо я не помиляюсь.
Мені зателефонувала мама, зі слізьми повідомила, що почалась війна.
24 мені набрав Фара в п'ять годин ранку і сказав, що все, почалась війна.
Я зібрав своїх родичів, відправив їх дальше, в Київський області.
Але я потім зрозумів, що це була фігова ідея.
За три села до них були орки.
Ось, і їм дуже повезло, що вони не попали під окупацію.
В Києві було б безпечніше, от.
Але, це ми зараз так можемо казати, що було безпечніше.
А тоді ніхто ні фіга не знав, ми теж ні фіга не знали.
Десь о 8 ранку ми зробили в IT-му стилі "гугл мід".
Обговорили деталі, які наші наступні дії.
Забезпечили безпеку наших родин.
Зібрались, і власно, розпочали свій військовий шлях.
Ми уже обговорювали ці моменти: Що, якщо справді почнеться? Що ми будемо робити?
Твердо вирішили з друзями, що, якщо щось почнеться,
то підемо захищати, тому 24 якогось там вибору морального не треба було робити,
цей вибір було зроблено ще раніше.
Від початку війни ми, власно, нашею компанією,
яка досить тримається, пройшли досить цікавий шлях,
шлях пригод, як ми його жартівливо називаємо.
Ми розуміли, що ми там не кадрові військові.
Ми сиділи на квартирі и ми там зробили такий імпровізований штаб,
всю "снарягу" натянули, що було.
Ми з Фарой думали з якого вікна він буде стріляти з 9 поверху з рушниці, з якого я.
У нас була своя зброя. Це були рушниці мисливські,
тобіш, на всяких там медведів, зайців. Це було краще, чім нічого.
І набої у нас такі були самі -
самі дешеві, чисто стріляти по мишенькам, тренуватись тобто.
Рушниця класна штука на дистанції метрів 20, там 10, так, ось.
Але, на якійсь більш дистанції проти шоломів, проти броні - це таке.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "ФАРА"
Основна задача була знайти спочатку нормальну зброю, до екіпіруватися,
приєднатись до якихось сил, як колхозники з дробовиками,
з розгрузками, з бронежилетами.
По факту це був такий "піратський корабель", просто "двіж". От.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "АРМОР"
З самого початку ми йшли в ТРО.
Постояли там декілька днів на блокпостах.
Було важко там стояти на блокпості, читаючи новини,
як там навколо Києва відбувається справжня війна.
Відчувалося, ніби, проходить повз нас, а ми могли б бути там корисними.
Враховуючи вже наявний певний рівень вогньової підготовки у нас,
рівень зарядженості, назвемо це так,
ми розуміли, що ми можемо і хочемо більше.
На початку війни взагалі було набагато в цьому плані простіше,
тому що усюди були потрібні люди.
Там ми почали свої перші кроки під час цієї війни,
беручи участь у боях за оборону Києва.
Скіли моєї професії однозначно стали мені в нагоді, після початку війни.
Сучасна війна вимагає сучасних знань, особливо, що стосується спецпідрозділів.
IT-навички знання можуть застосовуватись в бойовій складовій, скажімо так.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "АРМОР"
Такий публічний масовий приклад, який ви можете знати це, наприклад, "Кропива".
Який зробили також українські волонтери.
Це проект, який дуже сильно повпливав на результативність України на полі бою.
І це факт.
В нашому підрозділу є інженери,
зокрема, у Фари в БПА-роті.
Також є такого роду фахівці,
які займаються зокрема "хард-вер", взагалі, програмуванням.
Це безпілотні апарати, які також мають програмуватись
та і все це має супроводжуватись.
Тобто, це лише так як одне з.
Окрім того радіоелектронна розвідка також,
наприклад, застосовує широко IT-знання у своїй роботі.
Тобто, в сучасній війні все має бути по сучасному.
І от ми стараємось не тільки тримати, скажімо так, цю планку,
а вносити щось нове, робити щось цікаве, аби це приносило якусь користь
для нашої країни і наближення перемоги.
Освідомлення технічної бази, яку я знав до цього,
менеджерськи якості під собою розуміють наявність лідерських якостей,
і на війні це дуже цінується.
І за рахунок чого, в певний момент, мене поставили командиром штурмової групи.
Мій підхід завжди відносно демократичний.
Оскільки я людина, яка прийшла з ІТ,
директивне управління було для мене доволі дивною такою штукою.
Кожен з них є спеціалістом в якійсь своїй області, зокрема і на війні.
Інженер, сапер, він знає свою справу так, як не знаю її я.
І тому, перш, ніж примати якесь рішення,
я поцікавлюсь у нього краще, як він це бачить.
Звісно, є моменти, особливо, коли небезпека зовсім поруч
і у тебе личені секунди на прийняття рішень,
береш на себе усю відповідальність і приймаєш чітке рішення,
і роздаєш команди, кому що робити.
Зараз я можу з впевненістю сказати, що я опинився максимально на своєму місці.
Я дійшов до того моменту, коли мої навички, якості
служать максимально на користь та максимально використовуваються.
Ким я тільки не був!
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "ТІК-ТАК"
На початку війни я був в піхоті штурмовиком.
Я ще займався радіорозвідкою.
Тобіш, я прослуховував орків з їх радіостанціями.
У нас були там сканери, були антени, які ловили їх переговори.
Ось, я все це записував, цю всю інформацію передавав в аналітичний центр.
Я перейшов зараз в штаб, де очолюю певну службу,
яка пов'язана з ІТ-діяльностю, в тому числі з діджиталізацієй пених процесів.
Та зараз, зокрема, ми відкриваємо новий напрямок та розвиваємо його.
Це безпілотні апарати.
Це не тільки літаючі пристрої.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "ФАРА"
Багато специфічних задач можна виконувати безпілотними апаратами.
Це, як і звичайна розвідка, це теж дитячі Mavic, які скидує..
Ми зараз вже зайшли трохи далі, це використання
типових дронів-камікадзе, це дальня розвідка, дальня ударка.
Безпілотні наземні комплекси, тобто, машинки, які можуть розмінувати,
закласти бомбу, які можуть евакуювати людину, які можуть теж бути камікадзе,
які можуть нести турель або інше озброєння.
Підрозділ виконує специфічні задачки,
тому і для безпілотчиків задачи теж специфічні і вони різні.
Інколи це може бути звичайне коригування арти,
допомога якомусь дружньому підрозділу.
Інколи треба супроводити групу, інколи треба зачистити якусь ділянку,
для того, щоб група змогла зайти і попрацювати.
Я орієнтуюсь на потреби свого підрозділу.
Тобто, якщо нам треба знати, що знаходиться на якійсь ділянці,
я буду знати, якщо треба щось вразити в тій ділянці, я вражу.
За технологіями, а не за кількістю людей, або танків, майбутнє, вот.
І дуже цікаво було завжди виконувати розвідувальні задачи краще "пташкою".
Краще втратити, наприклад, її, а не втратити життя декількох бійців.
Ну і це цікаво.
Це цікаво, особливо для ІТ-ка, гратись з цими літачками, машинками.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "АРМОР"
Насправді, у нас закумулювалося доволі багато ІТ-ників, на диво.
Серед них є і колишні розробники, тобто, інженери, менеджери і інший склад,
тому, коли ми зібрались разом ми зрозуміли, що за допомогою сучасних технологій,
дуже багато можно, по-перше, врятувати життів,
а по-друге, виконати задач швидше та ефективніше.
Поруч зі мною ідуть абсолютно різні люди.
І кадрові військові, які пів-життя провели, служачи захисту Батьківщини,
і люди, які прийшли після 24-го, тобто, це такий шалений "микс".
Кадровому військовому, який все життя в армії,
він, як правило, звик все бачити під певним кутом.
Цивільний ІТ-ник може допомогти йому взглянути
з іншого боку на ті чи інши моменти.
Так само і навпаки.
Коли це все разом акумулюється, виходить те, що зараз виходить.
Те, що люди бачать в новинах, те, як успішно діють Сили Оборони України.
Ми працювали переважно, як зведений загін з різних збройних формувань українських.
Сил Оборони під підрядкуванням однієї з структур Сил Оборони.
То зараз ми стаємо вже окремим загоном спеціального призначення
розміром в полк, тобто, це буде Полк Спеціального призначення "Герць".
Це, також назва, яка дуже гарно характеризує наш настрій
і такий український підхід, скажімо так.
"Герць" - це коли розвідники-козаки виходили на відстань пострілу,
ближче, ніж відстань пострілу противника і починали "танок смерті".
Це було абсолютно відважно і в цей час глумилися над противником,
бісили його максимально та показували своє військове мистецтво.
Дуже часто ворог не витримував цей психологічної,
це теж метод психологічної розвідки, скажімо так,
і потім противники вибігали, аби поквитатись з цими козаками,
створювали таким чином, дири в строю і козаки вривалися і
наводили там шороху, скажімо так, на полі битви.
От, і це слово, до речі, яке є лише в українській мові.
Його більше в ніякій мові немає, тобто, унікальне абсолютно явище.
Побратимство-це, насправді, найфундаменталішна річ,
на якій, я вважаю, тримається взагалі війна.
Те, що справді важливе, те, що справді, має значення, це людина,
яка стоїть з тобою плечем до плеча.
З ким ти можеш пожартувати, розслабитись, хто тебе прикриє, надасть тобі набої,
витягне в разі чого і кого ти будеш готовий витягнути.
Ти маєш бути впевнений в цій людині, ти маєш бути впевнений в своїй групі,
ти маєш бути впевнений в своєму командирі.
Якщо цього немає, на війні буде дуже-дуже складно.
Коли тебе оточують всі ці жахіття війни, без побратимства це було б просто нестерпно.
Наша дружба тільки зміцнила, тому що ми разом пройшли через такі ситуації,
через які в цивільному житті не пройдеш ніколи.
Тепер, це однозначно, дещо значно більше, ніж друзі.
Тепер ми усі одна родина.
І ті хлопці, з якими я прийшов на війну, і ті друзі, яких я набув на війні,
я точно став в них ще більш впевнений, навіть, захоплюватись ними.
У мене є маленька така мрія написати книгу.
Скільки цікавих побутових моментів буває,
це, тобто, війна, но значна доля, це саме побут.
Та оцей от момент, коли ти на базі знаходишся, в пункті постійної діслокації,
тимчасової, тренування, оці от всі шуточки, побутові історії.
Якісь таки лампові моменти, мене здається, ця сфера залишається трохи без уваги.
Мені хотілося про це розповісти потім більш детально,
але з таких от смішних моментів.
У нас був один боєць, Царство йому небесне, він був дуже яскравим персонажем.
Любив рибу сушону, такі от душевні моменти, він в віці доволі чоловік.
Я пам'ятаю, коли на базі ми були в одній штурмовій групі,
і шось там перед задачою він мене в коридорі підлавлює
і каже, Армор, там, починає щось розповідати, про задачу.
А він був в штанах військових і в худі. В звичайній цивільній худі.
І в якийсь момент він достає тараньку з худі, просто з кишені,
сідає на кортани і починає їсти цю тараньку.
Для мене це було не те, шо шоком, но я просто висадився.
Я думаю: Ого! Ти настільки любиш рибу!
Але це був воїн "без задньої".
Він на всіх операціях завжди у нас в групі, наприклад, йшов в дозорі,
ніколи не пасував, тому нам його буде не вистачати.
Але з ним залишилось досить багато яскравих спогадів, таких от моментів,
тому нехай земля йому буде пухом.
Була така тема,
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "ФАРА"
на час виконання задач прийшлось зупинитись, скажімо так, в окопах,
познайомились там з піхотою, переночували і зранку всім хочеться кави.
А у нас нічого з собою не було і нас навчили робити "флет-вайт".
Це береться с сухпайка оця гірка кава,
береться "Маккофе", береться "Галка", береться "Пітровська слобода",
короче все, що у кого є, відрізається горлишко бутилки
все це туди намішується і от так от ми прозвали, що це і є "флет-вайт".
Ну, тоді це казалось дуже смачним напоєм, але не знаю, можете спробувати.
БОЄЦЬ СПЕЦПІДРОЗДІЛУ "АРМОР"
Відпочинок у нас, звісно, є.
Ми цьому безмежно раді. Но буває по різному.
Буває таке, що досить довгий час ти знаходишся абсолютно без відпочинку.
Якщо, наприклад, планується, там, якась глобальна операція,
вона вимагає усієї максимальної концентрації на ній,
та і усіх сил та засобів наявних.
В такі моменти ти можеш знаходитись дуже-дуже довгий час.
Як то кажуть: "pushed to the limit".
Після такої роботи, звісно, тобі потрібен відпочинок і...
я дуже радий, що наше командування дуже чудово
це усвідомлює, тому у нас є така можливість.
Дуже приємно, коли приїжджаєш із бойових і зв’язуєшся з ріднею.
Це також дуже підтримує. От коли ці фактори є,
в принципі, нічого не страшно і ти готовий далі виконувати задачі.
Коли я знаходжуся в місті на відпочинку, на відновленні,
ти бачиш усе це мирне життя.
Бачиш, як живуть, в тому числі там...
як то кажуть, чоловіки призивного віку, в повному розквіті сил, ніби...
ігноруючи усе те, що відбувається навколо, але якоїсь злості...
я не відчуваю до тих, хто не пішов воювати, насправді, бо це об’єктивно...
не найпростіше рішення в житті, яке ви можете прийняти для себе.
Якщо, скажімо так, люди внутрішньо, мотиваційно для себе
не прийняла рішення - йти воювати,
в мене, мабуть, немає впевненості в тому, що я, там, міг би покластися на таку людину.
Так, і якщо, там, насильно, умовно кажучи, затягнули
в армію, а, тим паче, на війну.
В той же час дуже важливо, щоб не всі воювали.
Так, тому що держава усіляко старається усіх забезпечити усім необхідним,
усіма наявними силами та засобами.
Але є моменти, коли, наприклад, просто за рахунок, знаєте, там
якихось внутрішньо-логістичних моментів тобі треба щось на вчора, умовно кажучи.
Плюс, як швидко виходить з ладу техніка на фронті і так далі.
Мої колеги із IT-сфери, вони мене дуже активно підтримували, допомагали, донатили.
На мене, на нашу групу, на наш підрозділ загалом.
От. І це, безумовно, дуже нам полегшувало життя.
Нам по-любому протягом усієї війни потрібна буде підтримка,
підтримка, власне, людей, які не воюють, а заробляють зараз гроші.
І це нормально. це зараз так воно є.
Але, також, є інша сторона медалі.
Інша правда.
Нажаль, війна не проходить безслідно і, нажаль, війна проходить не без втрат.
Війна забирає дуже багато сил, енергії.
І коли, ти там тільки повертаєшся з пекла, умовно кажучи,
де ти будеш помічати усе це все, так, і хотіти, щоб може хтось там
якось, десь, може замінив уже, ми б там також
відпочили б, теж з сім’ями побули б, погуляли б,
поїли в ресторанчиках і так далі.
Людина, яка наразі повністю ігнорує
війну, яка відбувається, так?
Вона, в першу чергу, наражає на небезпеку себе.
Тут мій посил в тому, що усі ті, хто там ще для себе не прийняли рішення йти воювати,
аби вони хоча б морально готувалися до того, щоб
може бути ситуація, коли їм прийдеться брати зброю на руки.
Доки є вільний час, дуже важливо готуватись.
Проходити максимальну підготовку і усі курси, які тільки можливо.
Вивчати медицину, поводження із зброєю.
Вивчати себе із психологічної точки зору, так?
Аби деякі моменти не були якоюсь несподіванкою, скажімо так.
Я мрію продовжити подорожувати.
Бути з рідними.
Але зараз, все одно, я думаю, що мене торкнувся цей синдром
"відложенного життя", коли ти
не плануєш нічого, живеш одним днем.
І зараз у голові тільки війна. Тільки захист Батьківщини, і, ну, я не можу
щось планувати, тому що...
ну, до війни люди теж багато чого планували, і де ми зараз?
Зараз основне - це виконання бойових задач і щоб наші рідні, наші
побратими, наша земля була у безпеці.
А там подивимось.
Перше, це, напевне, повернути свою улюблену кішку.
Та, ну, с хлопцями домовились, якщо все буде ок, всі будемо
живі, зробимо таке своє мілітарне комьюніті, правильне.
Коли, після нашої перемоги, може там через років 10, 20, 30 прусаки
захочуть повторити, то купа людей вже буде готово.
Плюс, я надіюсь держава буде дійсно
якось займатись цим питанням, нашої оборони.
Ось, у нас будуть винищувачі нормальні, куча зброї всякої НАТівської.
І все буде чотко.
Усі ті, хто пішли воювати, війна так чи інакше, залишиться з ними на усе життя.
Ти тепер завжди будеш усвідомлювати, що таке війна і що вона завжди може статися.
У тебе буде, в любому випадку, бажання не втрачати
свої навички, свою форму, аби, в разі чого,
ще більш підготовленим.
Дуже великий самообман буде думати, що от, ми перемогли, і все, і забули
на усе життя про те, що там колись загрожувала така країна, як Росія.
Україна, як ніхто, після перемоги мусить ставити питання безпеки
і військової підготовки, насправді, в першому ешелоні своїх питань.
Переймати досвід Ізраїлю, наприклад.
В плані безпеки і нестабільного, неадекватного сусіда поруч.
Україна мусить і стане процвітаючою країною.
Я думаю про оборону сферу.
Цілком очевидно, що Україна буде европейским справжнім хаблом безпеки.
Це 100 відсотків.
Що не мало важливо, з усвідомленням того, що ми пройшли до цього, так?
З величезною вірою в те, що тепер нам точно все можливо без комплексу меншовартості,
який, насправді, був дуже сильно притаманний багатьом українцям до війни.
В тому, як ми зараз гуртуємось, виросте нова квітуча Україна.