"Мы готовы показать вам, что значит для Украины
настоящая декомунизация"
"Всі ми тут, наші військові тут".
"Русский военный корабль - иди на.."
Іду!
Мене звати Андрій.
Позивний мій "Дрон".
На даний час проходжу військову службу
в 208 батальйоні територіальної оборони.
В Київський області.
За посадою я кулеметник.
І по "шахідам" стріляли і по ракетам.
При повітряній тривозі
ми виходили на
позиції,
і спостерігали чи то "шахіди",
чи то ракети.
Для збиття професійно
використовується там С-300, протиповітряна оборона є спеціальна.
Ми збивали, і ми стріляли.. у нас є тільки стрілкова зброя.
Це кулемети 7, 62
і АК 5,45.
Більшого калібру в нас нічого нема.
Так що ми збивали з того, що в нас було.
Вранці поступила
від командира роти команда "Повітряна тривога".
Ми висунулися на свої позиції.
Працювало ППО,
пролітали деякі ракети. І в черговий раз ми побачили
летить ракета.
Вона не одна летіла.
Спрацювало ППО, ми побачили з якого напрямку
вона приблизно летить.
Почали спостерігати, побачили ракету, і
відкрили вогонь.
Після того
ракета загорілася, і
через кілометрів 12 впала вона.
В безлюдному місці, нічого, нікого не заціпивши,
і не пошкодивши житло, нічого.
Так само як і ракету..
"шахіди".
Ти вдень.. набагато краще побачити.
Ти..
І ракету так само чуєш плюс-мінус, звідки вона летить.
Якщо ти стоїш на відкритій місцевості,
ти чуєш, ти можеш зреагувати,
щоб вистрілити в неї. Так само "шахіди".
Він летить не сильно швидко, там 100 з чимось км/год.
Ти його візуально можеш побачити, вони летять на низьких висотах.
Його збити дуже легко, наприклад, вдень.
Вночі да, у нас..
Повідомляють з яких напрямків вони
плюс-мінус летять. Не точно, но повідомляють.
І вночі
важко, дуже важко.
Хоча є в нас, наприклад, ліхтарі.
Звук, ви ж знаєте, він оманливий.
Вона пролетіла, а звук можеш тільки почути, тим паче
вночі, особливо в туман. І ти..
Не побачиш.
Із-за того завжди вночі, можна сказати, це все відбувається.
Я Ступак Євгеній Валерійович.
Сам з села Мотовилівка родом.
Фастівського району.
Службу прохожу в 208 батальйоні.
Займаю посаду водій автобуса.
Так і служимо, на автобусі.
Кілометрів я десь проїхав на цьому автобусі..
Від початку війни десь
тисячу вже сорок..
Я проїхав, це за рік я десь проїхав тисяч сорок.
Фактично об'їздив
де тільки можна-не можна. Це Донецьку область я об'їздив.
Харківську я їздив. В Луганськ я не попав цим автобусом.
В основному я на Донецькому напрямку був.
Абсолютно весь Донецький напрямок. Там де наші
позиції були. Наш батальйон стояв. Там я скрізь цим автобусом був.
Перевозив хлопців, забирав хлопців.
Після госпіталю забирав хлопців, привозив на..
Додому, на родіну до нас туда.
Дуже багато техніки я перевозив цим автобусом.
Не можна було їх буксирувати. Приходилось брати цю лафету площадку. Це евакуатор
цепляти до автобуса. Зробив причепне сам. Там того причепного не було.
Мої друзі там допомогли, зробили все. Варили, поставили.
Беремо лафету,
грузим в машинку, і їдемо туди куди треба.
Довозимо її до місця дис.. Там де ми находимося.
Джипи возимо. Ну все, все, все, що в нас є у батальйоні.
Дуже багато вже перевезли цих машин.
Найнебезпечніша ситуація це була коли ми
всі приїхали
це.. ну получається село Дружківка Донецької області.
Потім нас закинули на Лиман, з Лиману на село
Зарічне там якесь.. там Зарічне по-моєму було.
І ми добу фактично стояли під обстрілами, під всім цим автобусом.
Два рази вже були на Донбасі.
Перший раз
Сєвєродонецьк, Лисичанськ.
Другий раз вже Торське.
Задачі у нас одні на всіх.
Це стримати ворога, і не дати йому продвинутись далі.
У нас були позиції, які ми повинні були стримувати.
Така була наша справа, бо ми теж не прийшли
воїнами.
Одразу сходу штурмувати, щось брати ми не можемо.
Бо для початку треба, щоб
злагодити підрозділ, щоб
всі розуміли, що відбувається і як.
Ну вже другі рази ми розуміли.
І вже добре огризалися.
Давали прочухана нормально.
Ми були знайомі до війни.
Получається, це мого хорошого друга
друг.
Потім вже в батальйоні почали
служити і все остальне.
І так ми зійшлися вже ближче якось.
Ми спочатку не впізнали один одного.
На гражданці ми одні, а в формі ми зовсім другі.
В цивільному житті ми ж не були військовими.
До війни я працював в Києві.
В інтернет провайдері.
Працював я там більше 10 років.
Ну професійні навички
помогли.
Starlink для початку налаштовував. По моїй справі, по інтернету.
До війни я працював в агрофірмі.
Займався там полями, технікою управляючим був.
І потім почалась війна, я пішов звідти,
і пішов служити.
В 5 годин ранку 24-го лютого
мені подзвонили знайомі,
які працювали в поліції.
І сповістили, що почалась війна.
Ми спочатку не повірили з дружиною, але
виглянули у вікно і побачили, що
літають гвинтокрили.
Людей купа метушиться на вулиці.
Тут почались вибухи.
Почалося все, ракети літають, переполох.
Потім трохи якось
трошки стабілізувалось, воно як..
Заспокоїлися всі, в руки себе взяли.
Ніхто нікуди не виїжджав. Дружина залишилася з дітьми дома тут.
Ще не знали, що робити.
Я завіз сім'ю, зібрали речі, завіз їх на село.
До батьків.
А сам 25-го числа
записався в територіальну оборону.
Я не сповістив, що я буду кудись іти,
я вже поставив перед фактом, що я вже получив зброю.
І буду захищати
всіх їх.
І нашу неньку Україну.
І після того почали ми
нести наряди
на блокпостах.
З початку не було навчання, з початку.
Які могли бути навчання, якщо війна.
І ворог був дуже близько.
Фастів, наприклад, де, а вже Бишів обстрілювався.
Так що які могли бути навчання.
Багато людей прийшли вже з військовим досвідом,
які хоч проходили військову службу.
І вміли користуватися зброєю.
Ну я також проходив військову службу.
І в мене також був..
Я рік виходив з таким же самим кулеметом, який зараз в мене.
Так що я вже вмів користуватися
багатьма видами зброї і
для мене це було дуже легко.
Я случайно попав в це ТРО.
Я їздив на евакуації, мене попросили
мої знайомі.. мер Фастова.
Глав. адміністрації Юрій Віталійович Волков попросив поїздити
евакуювати людей.
Довелося дуже багато людей. З Ірпеня, з Бучі, з Макарова.
Там з Фасової.. ну я фактично постійно на евакуаціях був.
Потім попали ми
під Макаровим під обстріл.
Приїхав я тоді вже після обстрілу
не було вікон в автобусі.
З людьми приїхали в Фастів.
Тоді вони мене забрали в цей 208 батальйон, я туди потрапив.
Офіційно вже.
Цим автобусом я працював колись у школі.
Фастівського району школа, село Веприк.
Я там працював водієм. Получається з 16-го року
по 20-й рік я їздив на цьому автобусі.
Потім я трохи пішов вище, цей автобус залишився
Передав його людям другим.
Вони їздили на ньому, а коли прийшла війна, я знову на нього якось потрапив.
Знову я зійшовся з цим автобусом і так на ньому й служу.
Постійно водії змінюють місце дислокації.
Получається сьогодні знаходиться в одному підрозділі, завтра в другий поїхав,
післязавтра в третій, все остальне.
За собою постійно треба речі тягати.
Мішок, спальник, матрац, і все остальне.
У мене все з собою.
Повністю матрац, спальник, все в автобусі.
Робиться ліжко, ставиться все.
І я в ньому так живу.
Автономка, тепленько все.
Я казав ще своїм знайомим, ми ще на Хрещатик поїдемо цим автобусом.
Проїдемося на параді.
Є в мене така ціль - повернути цей автобус
після закінчення війни дітям.
Там до тих дітей, в котрих я його забрав.
Мені дали його їздити, я його бережу, я за ним
дивлюся, і я надіюсь, що я його поверну
по закінченню війни.
Це 100%, це так і буде.
Перше завдання було, це нас завезли
в Сєвєродонецьк вийти на позиції.
Не дати ворогу продвинутися далі.
Всі були в шоці, що відбувається
тоді було дуже спекотно там.
Скрізь все стріляє.
Важко скоординуватися
куди йти, що робити.
Дуже важко. Багато людей,
підрозділів..
З усіма треба налагодити зв'язок.
Трошки в шоці з таких ситуацій.
Одразу в нас, можна сказати,
да, були бойові дії у нас в області...
ну прям такого, що
ти кожну секунду під обстрілом, і не знаєш, куди тобі вже заховатися, щоб
тебе не вбило.
Ну дуже важко в такій ситуацій, я ж кажу.
Багато чого нового дізнався. Навиків, яких я набув.
В першу чергу - виживати.
Навики..
Бо це в першу чергу найнеобхідніше.
Картинка бджілки.. це мені дитина
принесла цукерок.
Реально дитина принесла цукерку шоколадну.
І там була ця бджілка запакована.
В цій цукерці.
І так от вона ця бджілка зі мною їздить вже дуже довгий час.
Я її так оставив тут.
Дитина з якоюсь ціллю її подарила,
з якоюсь повагою.
Отак вона катається зі мною. Ця бджілка.
В мене була історія колись на Донбасі. Це я так згадав.
Ми приїхали в село Майдан.
Виїхали, оставили там автобус. Виїхали машиною там по позиціях поїздити.
Ну і заїхали до знайомих, там наші були хлопці.
І короче, дівчинка така маленька, років 7, бігає.
А там дальше діти бігають такі малі.
Підходить дівчинка, каже..
Так дивиться в очі, такий погляд, от знаєш...
Наче тебе беруть і пропалюють.
От чесно кажу, дитина 7 років,
так дивиться щепетільно, просто в очі. І тебе наче спалює.
Я кажу: "Як тебе звати?"
"Марія мене звати".
Я говорю: "А де твої папа, мама?"
"Мама з папою на заробітках в росії".
Ну понятно, як обично все думаю.
"А у вас нічого солодкого в кишені немає?
Я хочу цукерку якусь з'їсти".
Я кажу: "Так, зараз". Я по кишеням лазити
в мене там були цукерки, я дістаю з кишені цю жменю
і висипаю те, що в мене було. Все вигріб з кишені.
А вона: "Нє, нє, нє.
Мене бабушка буде сварити, що я багато цукерок принесла".
Та говорю: "Не буде, скажи що ми
дали. Принесеш, будеш на завтра, на післязавтра залишати. Друзям своїм пороздавай".
"Нє-нє, мені пару цукерок і все".
Я говорю: "Чого бабушка сваритися буде?"
"Ну, що я багато солодкого їм".
Я говорю: "Понятно".
"Ще мені бабушка казала, що якщо бандера мало цукерок дає - він злий.
А якщо багато цукерок дає - він дуже добрий".
Представляєш?
- Це дитині.. - То ти добрий бандера.
Да, я добрий бандера.
Да реально добрий бандера. Оце в мене була така історія.
Реально була.
Але найголовніше, я скажу так, пару слів скажу тобі.
Головне залишатися людьми.
Оце найголовніше.
Один одного підтримати, в будь-якій ситуації.
Один одному допомагати, в будь-якій ситуацій, щоб не було.
Погане, хороше - будь поруч один біля одного.
Тоді буде все.
Якщо буде: той собі, той собі, той собі - ніфіга не буде.
Нічого не буде абсолютно.
Треба триматися купки, треба
йти до тої цілі,
яку поставили всі.
І тоді ми переможемо.
І все.
Ми відповідаємо один за одного.
Це твоя, можна сказати,
рука нога.
Без них ти нікуди. Сам, як кажуть, в полі - не воїн.
Всі, хто зараз з нами -
всі друзі.
Ну ми як сім'я, реальна сім'я.
Я от вожу весь батальйон, я да..
Багато різних людей.
Дуже багато. Різних стільки, блін, просто катастрофічно.
От 700 чоловік, допустимо тих 700 чоловік
ти навіть не всіх толком знаєш.
Ну коли вони заходять там в ха.. в хату кажу.. в автобус
заходять і..
Там приносе бутерброд. Сидять, їдять, їдеш ти за кермом, везеш їх, все.
Вони приносять той бутерброд,
діляться тою їжею.
Хоча другі могли б не принести.
Він приходе: "На, ти голодний, ти їдеш, наш везеш.
Буль ласка, треба щоб ти поїв".
Це було доволі часто так.
Зараз ми багато навчаємось.
Проходимо тренування.
Центр розуміє, як ми рухаємося.
Наскільки швидко ми рухаємося; що ми вже пройшли.
Ми перед виходом на карті прив'язуємося до місцевості.
Наприклад, церкви, дамби, річки і все інше.
Прошу.
От такий у нас клас
тактичної медицини.
Старший сержант
Вибойчик Сергій Олександрович.
На війні
в принципі з весни, з березня
2014 року.
Пішов добровольцем.
Згадав, що я все таки маю медичний диплом.
Я за освітою фельдшер.
Взяв військовий квиток і пішов у військкомат.
Спочатку була перша хвиля мобілізації,
потім чотири роки служби за контрактом в тій же військовій частині.
Я знову на контракті,
але вже в 208
окремому батальйоні територіальної оборони.
Взагалі нащадок козацької династії.
Всі мої предки були козаками.
Це по дідовій лінії, а по бабусиній були козацтво та духовенство.
Козаки без діла не сидять, у нас не шароварщина.
Спочатку був командиром гранатометного взводу.
Але все ж таки я медик.
На службі в попередній частині
пройшов декілька курсів тактичної медицини.
Маю відповідні сертифікати.
Сертифікат інструктора з тактичної медицини, тож
керівництво мене використовує більш за призначенням таким.
От в такій позиції, навіть якщо у нього буде рвота,
невелика кровотеча з ротової порожнини, він не захлинеться.
З нього все це вийде, він залишиться живий.
Це один з прикладів, один з варіантів
забезпечення прохідності дихальних шляхів.
- Зрозуміло? - Так точно!
Всі, наскільки я зрозумів,
правильно сприйняли.
Тобто джгут дивиться в небо.
- Все правильно. - Не на пораненого.
Да.
Ну ми навчаємо
перша домедична допомога.
Врятувати життя собі і товаришу.
За необхідності і за можливості.
Тому що не завжди є можливість на полі бою
відразу і безпосередньо надати допомогу.
Ви підповзли з цієї сторони
ймовірно вогонь звідти.
Ви підповзли
до нього між ніг, взяли турнікет.
Прикриться?
Трошечки прикриваєтесь.
Хоча б голову свою, лице.
Він закинув, і працюєте.
Максимально понижений ваш силует.
Дуже багато людей, які навіть не служили
строкову службу.
Не мають розуміння що і для чого.
Використовуємо в навчанні для курсантів
як простих бійців, і початкових як для..
Санітарів взводів, відділень
от алгоритм MARCH.
Тобто має бути поєднання хорошої тактики і хорошої медицини.
Одне без іншого працювати не може.
У нас заняття лекційні, практичні.
Стараємося використовувати, скажемо так,
в деякій мірі ігрову форму навчання.
Ліва нога була...
Починай, починай!
Ай боляче!
Час записав!
Час записав.
Так, часом буває боляче.
Добре накладений джгут
часом болючіший за саму рану.
Люди мають до цього звикати.
Вони мають відчувати на собі, що це за біль,
щоб розуміти, що відчуватиме їх поранений товариш.
Так, встаємо акуратно.
Коліна з зміщенням вправо.
Мій позивний "Ріддік", я проходжу службу в 114 бригаді.
208 батальйону.
До 24-го лютого повномасштабного вторгнення
находився як всі вдома.
До цього часу проходив також військову службу.
В легендарній 95й Житомирський Десантно-штурмовій бригаді.
Ніс службу по контракту. Потім
коли контракт закінчився, пішов як всі,
як кажуть, на дембель. Додому.
Потім вже зустрічав війну вдома.
І не міг сложа руки сидіти вдома.
Пішов одразу у воєнкомат на наступний ранок.
І вийшло так, що потрапив у 14 бригаду 208 батальйону.
Мен запропонували навчати людей, так як я
щось знаю, щось умію, якісь навички в мене є.
Тому що багато людей приходили до нас не підготовленні,
і які тримали зброю тільки перший раз в руках.
То на мене поклали таку місію - навчити людей,
і підготовлювати, щоб в них були
розвинені свої індивідуальні навички.
І вони вміли правильно поводитися зі зброєю,
як кажуть, нищити гарно ворога нашого.
Я проходив службу в 19-20х роках,
то там такої інтенсивності не було.
А зараз це, на жаль,
на превеликий жаль,
як показує практика, як ми всі бачимо, що це
ворог нищить все.
Винищує всі міста, села.
На це больно дивитися, але
всі знають, що рано чи пізно
кожен поїде туди. Тому що наші хлопці не вічні.
Вони за всіх не можуть стояти там..
Всю війну, як кажуть, да...
Ми також з нашого батальйону готуємо хлопців,
щоб вони вже і морально, і фізично, і
по навичкам були підготовленні до того, щоб вони виконували
свої завдання на сході нашої країни.
І звільняли наші окуповані території від окупантів.
Мій позивний "Мія".
Я взагалі військовослужбовець контрактної служби.
Я на службі на контракті з 2011 року.
На даний момент проходжу службу в 208
батальйоні нашого ТРО. Київської області, Фастівського р-ну.
В мене це вже виходить третя фаза, тому що
перша фаза була, коли я прийшла взагалі, в 11 рік. Мирний час був.
Потім почалося АТО.
Ну і вже тепер повномасштабне вторгнення, це вже, скажемо так, третя фаза.
Якщо брати по мирному часу, я - зв'язківець.
За фаховою освітою, за фаховим напрямком.
Мені стало цікаво
новий напрямок, який дуже став необхідний.
Особливо зараз. Це БПЛА.
То я з березня того року
вибрала для себе цей напрямок.
Захотіла, спробувала, і це затягнуло.
Це скорочує час
на відпрацювання задач.
Це допомагає арті.
Це взагалі допомогає, тому що
навіть якщо взяти просто розвідку, яка відпрацьовує
якісь периметр.
Подивитись, підняти, подивитися периметр - це набагато бистріше,
ніж йти сліпим методом.
Позивний "Пиво".
208 ОБ ТРО, 114 бригада.
Чого "Пиво"?
Так склалось.
Таке колись було хобі.
Пиво колись варив.
Вчив людей по всій Україні
цим займатися.
А зараз війна.
Ну перед війною взагалі
я збирався в ТРО вступити. Лави ТРО.
Вони тоді інший
формат мало.
Якось воно не так організовувалось, як воно
зараз є, але типу...
Отримував перші завдання без стволів, без нічого.
Без броні.
"Пиво", "Пиво", я "Кошмарик", прийом.
На зв'язку.
З аеророзвідкою взагалі
випадково зв'язався.
Перед виходом на Донбас
нам якісь курси пропонували, все таке інше.
І ми збирали на дрон.
Дрона в нас не було.
Ну і таке ніхто не видавав. І ні в кого.. особистий був у
побратима, маленький Мavic.
Потрапили в Бахмут.
Потім в Торське.
А там задачі були такі, що треба було і літати,
і визначати координати вже тих підрозділів
з якими ми співпрацювали.
Треба було їм допомагати. І ось так потихеньку ми там
самоосвітою і займалися.
Ну по апаратам що в нас.
У нас цивільні дрони, мавіки, оутельки.
Нам більше не дадуть, на разі те, що я бачу.
Ще будуть фпвішки можливо, якщо ми доб'ємося цього.
І є схеди у нас, але
ми намагаємося всім своїм
довести, що
на цих апаратах скиди робити не ефективно.
Можна це робити в крайніх випадках.
І потрібно це робити, але це дуже не ефективно.
Тому що вартість дрона
не сумірна з вартістю того снаряду і з тим уроном, який він наносить.
Якщо ви кидаємо ВОГ, то це ми там
в ідеалі повинні
попасти, да..
А так посіче. Ну ноги там трохи посіче, руки.
А для того, щоб чітко скинути треба, щоб він завис.
І висота повинна бути не велика.
До 100 метрів.
Вище вже 100 метрів
дуже розліт..
Там і вітром може зносити снаряд, і так далі.
Тому це не ефективно, бо зіб'ють дрон,
і у нас там умовно їх 100 тис. вилетіло..
100 тис. вилетіло, це люди складалися, збирали.
Воно ж не стоїть на озброєнні, його не видають.
В нас є від нашого батальйону
створений навчальний центр.
І один з напрямків це якраз підготовка операторів БПЛА.
Чим саме, як ви бачите, зараз і займаємося. В даний момент іде навчання.
Тепер на цьому місці створіть всі зону, з однаковою назвою і паролем.
Перейти на координати кодовані, зона "Альф".
- Готові? - Є.
Передача.
В 11:15 повинні вже бути готові до вильоту.
Доповідь дослухаю.
Погнали.
Навчаються групи аеророзвідки.
Безпосередньо навчаються
як працювати в парах.
В екіпажах, скажемо так.
Відповідно вони зараз знаходяться
сховані на своїх позиціях.
І займаються аеророзвідкою.
Вони з неба спостерігають, максимально не помітно
літають, визначають координати,
знаходять людей, техніку, і т.д.
Задача в них вірно визначити координати, і передати їх в ефірі
по радіо таким чином, щоб
противник нас не зрозумів.
Що ми передаємо і які координати.
Секундочку..
"Пиво" на зв'язку.
Передаємо для того, щоб не було відомо
противнику, що ми передаємо,
передаємо ми не просто координати, які є відкритими.
Передаєм ми кодовані координати
працюємо ми в спеціальних військових програмах.
Що нам дуже полегшує роботу.
І не дає можливості
противнику дізнатися
ті координати, які ми здаємо.
То ми розуміємо ці координати
вони не розуміють.
Якщо вам зараз чутно,
Тобто це просто йде набір букв, набір цифр.
Це не зрозуміло, що вони передають.
Що саме це може бути - невідомо.
Але це відомо нам. Це наша перевага в цьому.
Пілот займається тим, що він керує дроном.
Його безпосередня задача
правильно, плавно керувати.
І спостерігати за зображенням з дрону.
В штурмана трішки більше навантаження. Він не керує.
Він не такий зосереджений безпосередньо на картинці з дрона,
але він повинен одночасно спостерігати
і що відбувається на дроні,
і де він знаходиться,
висоту контролювати,
вітер,
силу сигналу,
і одночасно все це..
- Ще відмічати на карті. - Моніторити ще і в
в застосунку з тактичною мапою.
Тобто орієнтувати пілота на місцевості.
- Якщо пілот.. - "Пиво", "Пиво", я "Кошмарик", на зв'язок.
"Пиво" на зв'язку.
Якщо пілот втрачає, наприклад, навігацію,
і він летить
без GPS, просто летить.
Лише бачачи картинку, а іноді навіть без неї, для цього
є штурман, який буде його вести, буде вести підказками куди летіти.
Як орієнтуватися на місцевості.
Але вони мають бути взаємозаміняємі.
Тобто якщо щось стається, штурманом може стати так само пілот.
То люди навчаються однаково.
Тобто ми їх міняємо в любих випадках,
для того, щоб вони вміли однаково робити всю роботу.
- Головне правило аеророзвідника? - Так.
Бляха, їх багато.
Не спалитись.
Саме класне - не спалитись. Бо нас мало і за нами полюють.
Дрона розбити не так страшно.
Є певні правила, треба злітати.
Низько відходити від себе.
Злітати не біля себе.
Цілий тактичний набір.
Який потрібно виконувати перед кожним взльотом.
І перед кожною посадкою, це теж дуже важливо.
Багато помилок можна наробити.
І люди з досвідом, пілоти з досвідом
можуть зробити помилки.
А без досвіду, так тим більш, багато помилок можна наробити.
Дати невірні координати.
Буває місцевість така
однотипна, да.
Поле, посадка, поле, посадка і от.
Можна там дати не третю, а четверту посадку координату.
І летить воно все не туди, куди треба.
Цивільним навчитись
мінімальним азам керування - це день.
Можна взяти і вже літати. Деякі хлопці приходять і
ми змушуємо в перший день вже літати на
таке імпровізоване завдання.
Вони бояться, але роблять це.
Вони бояться тої вартості, скільки він коштує той дрон.
Бояться всього, але ти не менш,
я даю свій особистий дрон
і вони летять.
І роблять. А далі все навчаються, і потім кажуть,
що не очікували,
що можна за три дні отримати
знання.
Як видавати координати
і як літати.
І це при чому
і ті військові, які зараз на службі.
І ті цивільні, які в ДФТГ.
Добровольче формування ОТГ Глеваха.
Позивний "Спекуля".
Чому так? Тому що коли почалась війна,
на третій день
приїхали до нас військові. І ми допомагали.
І так як я бистро все доставала,
допомагала їм, то вони так мені позивний приліпили, і так він і залишився.
Так він і буде зі мною на все життя.
Ми чергуємо, ходимо на навчання. Ціле літо ходила на навчання.
Була і тактика, і стрільби. Все було.
Ну зараз всі вивчаємо як
вогонь вести.
В ціль попадати. Рішення прийшло 24-го лютого.
З першою ракетою.
Сидіти вдома було нестерпно.
Треба було щось робити.
Я взагалі пішла в військкомат
подала документи бути добровольцем.
Але, на жаль, мене не взяли. Сказали, поки що наказу немає
на жінок немає військової професії.
В житті бухгалтер.
Коли в мене є вільний час, я працюю.
Треба ж якось сім'ю кормити.
Цивільні люди у нас йдуть як добровольче формування.
При кожній громаді чи селищі,
чи міській громаді.
По якимсь тим чи іншим причинам
вони не можуть проходити військову службу, але вони
в рядах самооборони, як то кажуть.
Тримають зброю і патрулюють свої міста, стоять на блокпостах.
Наприклад, коли..
Ну, чому ми їх навчаємо, і в чому заключається їхня задача. Це коли,
не дай Бог, до них
додому чи до них в селище, місто приходить ворог,
щоб вони мали навички партизанської війни.
В нас колись до цього були партизани,
які воювали з німцями, там з фашистами, з червоною армією теж саме.
З більшовиками воювали.
Теж саме зараз добровольче формування готуємо для того,
щоб вони мали навички партизанської війни.
Це вже як кажуть, остання лінія оборони, яка буде тримати
місто, селище. І вони будуть
цю оборону тримати десь в лісах,
в полях, і вміти..
Вони повинні вміти вправно
нанести ворогу нищівний удар.
Мрії, плани...
Додому вже приїхати.
Побути вдома з родиною.
З дружиною, з дитиною.
Закінчити службу за контрактом.
Дочекатися внуків.
І няньчити їх.
Я нещодавно одружився.
В мене з'явилася чудова дружина.
Будемо робити велику крепку сім'ю, ростити дітей.
І щоб як кажуть, щоб в цьому світі все було добре.
Будемо тільки світ робити краще
і підіймати нашу країну
ще вище, і прославляти її.
Ми показали, хто такі українці,
і будемо робити все для того, щоб все було у нас добре.
Мрія поїхати до Криму, коли його звільнять.
Обов'язково. Це перше, що я зроблю.
Сяду в машину і поїду в Крим.
Мрії є, бажання є.
Списочок записаний, але він буде вже після того як ми закінчимо цю війну.
Почати жити вже стабільно.. Стабільним життям.
Не боятися, що десь в тебе на вулиці може щось прилетіти.
І вбити тебе.
Щоб наші діти вже жили в спокої,
і такого жодного разу вже не повторилось.
Хочу побудувати свій будиночок невеликий.
Для своєї сім'ї. І будемо там жити щасливо всі.
Це такі плани в мене.
І головне, щоб війна закінчилася, це найголовніше для мене.
Це найголовніше.
Тоді буде все. Тоді буде спокій, мир.
І буде все. Я думаю так.